Fordította 
 	 Kovács Ivett 

 	AGATHA 
 	 CHRISTIE 
 	Charles Osborne 
 	A VÁRATLAN VENDÉG 
 	
 	MAGYAR KÖNYVKLUB 

 	  
 	  
 	A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: The Unexpected Guest 
 	© 1999 Agatha Christie Limited 
 	
 	All rights reserved 
 	
 	Hungarian translation © Kovács Ivett, 2003 
 	
 	 A magyar könyv támogatója a 

 	

 	

 	Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás. 
 	A Kiadó minden jogot fenntart, részletek közlésének jo gát is az írott és elektronikus sajtóban. 
 	Első kiadás, 7000 példányban  
 	
 	Kiadja a Magyar Könyvklub 
 	az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja Felelős kiadó Révai Gábor, a Magyar Könyvklub igazgatója Kiadóvezető Moldova Júlia 
 	Felelős szerkesztő Palkó Katalin 
 	Műszaki vezető Tóth Csaba 
 	Műszaki szerkesztő Császár András 
 	A borítót tervezte Pintér László 

 	Első fejezet 
 	Egy hűvös novemberi éjszakán, nem sokkal éj-fél előtt, gomolygó köd borította homályba a fákkal szegélyezett sötét, keskeny utat Dél-Walesben, nem messze a Bristol-csatornától, ahonnan egy ködkürt bús hangja hangzott fel gépiesen néhány percenként. Olykor kutyauga-tás hallatszott a távolból, meg egy bagoly szomorú huhogása. Az egyetlen sávnál alig széle-sebb úttól a legközelebbi ház is legalább fél kilométernyire állt. Az egyik legsötétebb szakaszon az út elkanyarodott egy tekintélyes kert mélyén álló takaros, háromszintes ház mellett, ahol is egy autó vesztegelt, első kerekével az út menti árok fogságában. A sofőr kétszer vagy három-szor is megpróbált kihajtani az árokból, de mi-után belátta, hogy hiába próbálkozik, kikapcsolta a motort. 
 	Eltelt egy-két perc, mielőtt a sofőr kiszállt a járműből, és becsapta maga mögött az ajtót. 
 	Erős testalkatú, vörös hajú, harmincöt év körüli férfi volt, külsőre az a fajta, aki szívesen tölti az idejét a friss levegőn. Durva szövésű tweedöl-tönyt viselt, sötét felöltővel és kalappal. Óvatos léptekkel megindult a gyepen át a ház felé, elemlámpával világítva maga előtt, de félúton meg-
 	állt, hogy szemügyre vegye a tizennyolcadik szá- 
 	5 
 	
 	zadi épület elegáns homlokzatát. A ház tökéletes némaságba burkolózott, ahogy a férfi az üve-gezett teraszajtó felé közeledett, mely az épület felé eső oldalán helyezkedett el. Miután hátra-pillantott a gyepre, melyen az imént áthaladt, valamint a mögötte húzódó útra, egyenesen a teraszajtóhoz lépett, kezét végigfuttatta az üvegen, és bekémlelt. Mivel semmilyen mozgást nem észlelt odabent, bekopogott az ajtón. Nem érkezett válasz, ezért a férfi újra bekopogott, ez-
 	úttal hangosabban. Minthogy a kopogása nem vezetett eredményre, megpróbálkozott a ki-linccsel. Az ajtó azonnal kinyílt, és a férfi bebo-torkált a sötét szobába. 
 	Odabent megállt, hátha hall valamilyen hangot, netán mozgást észlel. Majd megszólalt: 
 	„Halló... Van itt valaki?" Elemlámpájával körbepásztázott a helyiségben, mely egy szépen be-rendezett dolgozószobának bizonyult: a falak mentén könyvespolcok sorakoztak. A szoba közepén egy jóképű, középkorú férfit látott, aki tolószékben ült, arccal a teraszajtó felé, térdét takaró borította. A férfi láthatóan elaludt a székben. 
 	– Jó estét! – köszönt a betolakodó. – Nem akartam megijeszteni. Rendkívül sajnálom. Ez az átkozott köd az oka. Belehajtottam az autómmal az árokba, és halvány fogalmam sincs róla, hol vagyok. Ó, nyitva felejtettem az ajtót. Nagyon sajnálom. – Folytatta a mentegetőzést miközben visszament, becsukta a teraszajtót, és behúzta a függönyöket. – Valahol letérhettem a 6 
 	
 	főútról – magyarázta. – Már több mint egy órája autózom összevissza ezeken a keskeny, kanyargós utakon. 
 	Nem kapott választ. 
 	– Alszik? – kérdezte a betolakodó, ahogy is-mét szembefordult a tolószékben ülő férfival. 
 	Minthogy továbbra sem kapott választ, elemlám-páját ráirányította a székben ülő arcára, és nyomban megtorpant. A férfi nem nyitotta ki a szemét, nem is mozdult. Ahogy a betolakodó fölébe hajolt, megérintve a vállát, hogy felébressze, a férfi teste előrebillent. 
 	– Szent Isten! – kiáltotta a lámpát tartó idegen. Egy pillanatra mozdulatlanná merevedett, mint aki nem tudja, mihez kezdjen ebben a hely-zetben, majd ahogy körbevilágított a szobában, észrevett egy villanykapcsolót az ajtó mellett, és odament, hogy felkapcsolja. 
 	Az egyik asztalon felgyulladt a lámpa. A betolakodó letette az elemlámpáját az asztalra, és fürkésző tekintetét a tolószékben ülő férfira sze-gezve körbejárta. Észrevett egy másik ajtót, a mellett is volt egy kapcsoló, odament és felkat-tintotta, mire két, egymástól távol eső asztal lám-pája gyulladt fel, a szoba két, gondosan megválasztott pontján. Tett egy lépést a tolószékben ülő férfi felé, de ekkor hirtelen egy szőke hajú, harminc körüli, vonzó nőre lett figyelmes, aki elegáns utcai ruhában és a hozzá illő kabátká-
 	ban állt egy könyvekkel szegélyezett beugróban a helyiség szemközti oldalán. Két karja erőtlenül lógott a teste mellett, nem mozdult, és egy 7 
 	
 	szót sem szólt. Úgy tűnt, azon igyekszik, hogy levegőt se vegyen. Egy percig némán meredtek egymásra. Majd a betolakodó megszólalt: 
 	– Ez a férfi... halott! 
 	A nő tökéletesen kifejezéstelen arccal felelt: 
 	– Igen. 
 	– Tudott róla? – kérdezte az idegen. 
 	– Igen. 
 	Az idegen óvatosan a tolószékben ülő férfi felé indult: 
 	– Lelőtték. Egyenesen fejbe. Ki...? 
 	Elharapta a mondatot, ahogy a nő lassan felemelte a karját a ruhája rejtekéből. Revolvert tartott a kezében. A férfinak elakadt a lélegzete. 
 	Amikor ráébredt, hogy a nő nem fenyegetni akarja, az idegen odasietett, és gyengéden elvette tőle a fegyvert. 
 	– Maga lőtte le? – kérdezte. 
 	– Igen – felelte a nő kis szünet után. 
 	A férfi arrébb lépett, a revolvert letette a toló-
 	szék mellett álló asztalkára. Egy pillanatig a holttestre meredve ácsorgott, majd bizonytalanul körbepillantott a szobában. 
 	– A telefon ott van – jegyezte meg a nő az asztal felé intve. 
 	– A telefon? – ismételte meg a férfi. Meglepettnek látszott. 
 	– Ha fel akarja hívni a rendőrséget – folytatta a nő ugyanazon az idegen, kifejezéstelen hangon. 
 	A betolakodó a nőre nézett, mintha nem értené, miről beszél. 
 	8 
 	
 	– Néhány perc ide vagy oda, nem tesz semmit közölte. – Ebben a ködben egyébként sem lesz könnyű idejutniuk. Szeretnék egy kicsivel többet tudni... – Elhallgatott, a holttestre pillantott. – Ki ő? 
 	– A férjem – felelte a nő. Majd kis szünet után hozzátette: – A neve Richard Warwick. Én Laura Warwick vagyok. 
 	A férfi még mindig a nőt figyelte. 
 	– Értem – mondta végül. – Nem akarna in-kább... leülni? 
 	Laura Warwick lassú és kissé bizonytalan mozdulatokkal közelített a kanapé felé. A férfi körülnézett a szobában, és megkérdezte: 
 	– Hozhatok magának egy... italt... vagy valamit? Bizonyára erős sokk érhette. 
 	– Amikor lelőttem a férjemet? – A nő hangja gúnyosan csengett. 
 	Az idegen, akinek láthatóan sikerült többé-
 	kevésbé visszanyernie a lelki nyugalmát, a nő 
 	arckifejezését próbálta megfejteni. 
 	– Úgy gondolom, igen. Vagy nem volt más, mint móka és szórakozás? 
 	– Igen, móka és szórakozás... – felelte Laura Warwick érzelemmentesen, miközben leült a kanapéra. A férfi zavartan ráncolta a homlokát. 
 	– De... szeretném... azt az italt – tette hozzá a nő. 
 	A betolakodó levette a kalapját, és egy fotelba dobta, majd a tolószék melletti asztalon álló üvegből töltött egy kis konyakot, és a poharat a 9 
 	
 	nő kezébe adta. A nő felhajtotta az italt, majd egy kis szünet után a férfi megszólalt. 
 	– Most pedig mondjon el mindent. 
 	Laura Warwick felpillantott az idegenre. 
 	– Nem lenne jobb, ha inkább hívná a rendőr-séget? - kérdezte. 
 	– Mindent a maga idejében. Nincs abban semmi rossz, ha egy kicsit beszélgetünk előbb, nem igaz? 
 	Levette a kesztyűjét, betette a felöltője zsebé-
 	be, majd nekilátott, hogy kigombolja a kabát-ját. 
 	Laura Warwick kezdte elveszíteni a higgadt-ságát. 
 	– Én nem... – kezdte. Majd egy kis szünet után folytatta. – Ki maga? Hogy került ide éppen ma éjjel? – Majd időt sem hagyva a válaszra, folytatta, de ekkor már szinte kiáltva: – Az isten szerelmére, mondja már meg, kicsoda maga! 
 	10 
 	
 	Második fejezet 

 	

 	– Nagyon szívesen – felelte a férfi. Ujjai végig-szántottak a haján, majd körülpillantott a szobában, mintha azon tanakodna, hol is kezdje, majd bemutatkozott. – A nevem Michael Starkwedder. Tudom, hogy nem mindennapi név. – 
 	Megismételte, immár betűzve. – Mérnök vagyok. 
 	Egy angol-iráni vállalatnak dolgozom, és épp nemrégiben tértem vissza az országba, miután hosszabb időt töltöttem a Perzsa-öböl térségé-
 	ben. – Elhallgatott, mintha egy pillanatra felrémlett volna benne a Közel-Kelet, vagy azt próbál-ná eldönteni, mennyire bocsátkozzon részletek-be, majd megvonta a vállát. – Néhány napja érkeztem ide, Walesbe, ismerős tájak után kutatva. Az anyám családja erről a vidékről származik, és úgy gondoltam, veszek itt egy kis házat. 
 	Mosolyogva rázta meg a fejét. 
 	– Az utóbbi két órában – vagy inkább háromban, ha jobban meggondolom – reménytelenül elvesztem. Autóztam fel-alá ezeken a dél-walesi kanyargós utakon, és végül egy árokban kötöttem ki! Sűrű köd mindenütt. Találtam egy kaput, valahogy elbotorkáltam eddig a házig, abban a reményben, hátha sikerül telefonálnom, vagy ha szerencsém van, talán szállást is kapok éjszakára. Megpróbálkoztam a teraszajtó kilin-11 
 	
 	csével, és mivel nem volt bezárva, bejöttem. És így találtam rá... – A tolószék felé intett, az elő-
 	rebukó holttestre. 
 	Laura Warwick kifejezéstelen tekintettel né-
 	zett rá. 
 	– Először kopogott az üvegen. . többször is – 
 	jegyezte meg halkan. 
 	– Igen, így tettem. Senki sem felelt. 
 	Laura visszafojtotta a lélegzetét. 
 	– Nem, nem feleltem. – A hangja olyan halk volt, hogy már szinte suttogott. 
 	Starkwedder a nőt figyelte, mintha azt pró-
 	bálná megfejteni, mi járhat a fejében. Tett egy lépést a tolószékben heverő test felé, majd visszafordult a kanapén ülő nőhöz. 
 	– Ahogy mondtam, lenyomtam a kilincset, és mivel az ajtó nem volt zárva, bejöttem. 
 	Laura a konyakospoharába meredt. Úgy be-szélt, mintha idézne valahonnan: 
 	– „Az ajtó kinyílik, és a váratlan vendég be-lép." – Enyhén megborzongott. – Ez a mondat mindig félelemmel töltött el gyermekkoromban. 
 	„A váratlan vendég." – Felvetette a fejét, váratlan látogatóját nézte, majd hirtelen hévvel felki-
 	áltott: – Ó, miért nem hívja a rendőrséget, hogy túlessünk ezen az egészen? 
 	Starkwedder odalépett a székben heverő testhez. – Még nem – jelentette ki. – Talán néhány perc múlva. Megmondaná, miért lőtte le? 
 	Laura hangjában irónia csendült, ahogy felelt: 
 	– Kitűnő indokokkal tudok szolgálni. Először 12 
 	
 	is, mert ivott. Rengeteget ivott Azonkívül kegyetlen volt. Elviselhetetlenül kegyetlen. Évek óta gyűlöltem. – Látva, hogy szavai nyomán Starkwedder szeme élesen megvillant, dühösen folytatta: – Mégis mit akart hallani? 
 	– Évek óta gyűlölte? – ismételte meg Starkwedder, de mintha csak magában beszélne. Elgondolkodva nézett a holttestre. – De valami... 
 	valami különleges... történt ma este, igaz? – 
 	kérdezte. 
 	– Ahogy mondja – felelte Laura nyomatékosan. – Valóban történt ma este valami különleges. Szóval... ott feküdt mellette a fegyver az asztalon, felvettem, és. . és lelőttem. Ilyen egyszerű. – Türelmetlen pillantást vetett Starkwedderre, miközben folytatta: – Ó, mi értelme van beszélni róla? Végül úgyis fel kell hívnia a rendőrséget. Nincs más kiút. – A hangja elerőt-lenedett, ahogy megismételte: – Mincs kiút. 
 	Starkwedder a szoba másik végéből Figyelte. 
 	– Ez nem olyan egyszerű, mint ahogy maga gondolja - jegyezte meg. 
 	– Miért nem olyan egyszerű? – kérdezte Laura. A hangja nyugtalannak tűnt. 
 	Starkwedder megindult felé, és közben lassan, nagyon határozottan mondta: 
 	– Nem olyan könnyű megtennem azt, amire ösztönöz. Maga nő. Méghozzá nagyon vonzó nő. 
 	Laura élesen tekintett rá. 
 	– És ez változtat valamin? – kérdezte. 
 	Starkwedder hangja szinte vidáman csengett, ahogy felelt: 
 	13 
 	
 	– Elméletben, természetesen, nem. De ami a gyakorlatot illeti, nos, igen, – Átvitte a kabátját a beugróba, letette a fotelba, majd visszatért, és megállt Richard Warwick holtteste fölött. 
 	– Ó, a lovagiasságra céloz – jegyezte meg Laura fásultan. 
 	– Nos, nevezheti kíváncsiságnak is, ha akarja 
 	– felelte Starkwedder. – Szeretném tudni, mi ez az egész. 
 	Laura kis szünet után szólalt meg: 
 	– Már elmondtam – mindössze ennyit válaszolt. 
 	Starkwedder lassan körbesétálta Laura férjé-
 	nek holttestét a tolószékben, mintha megbűvölte volna a látvány. – A puszta tényeket talán elmondta – ismerte el. – De semmi  többet, csupán a tényeket. 
 	– És bevallottam a kitűnő indítékomat – tette hozzá Laura. – Nincs más, amit mondhatnék. 
 	És egyébként is, miért hinné el, amit mondok? 
 	Olyan történetet találhatok ki, amilyet akarok. 
 	Csak az én szavaim tanúsítják, hogy Richard egy kegyetlen szörnyeteg volt, hogy ivott, és elviselhetetlenné tette számomra az életet... és hogy gyűlöltem. 
 	– Az utolsó kijelentését, azt hiszem, fenntartás nélkül elfogadhatom – mondta Starkwedder. – Végül is akadhatnak bizonyítékok, amelyek alátámasztják. – Ismét a kanapéhoz lépett, és lenézett Laurára. – Bár most már nincs jelentősége, de kissé drasztikus megoldást választott, nem gondolja? Azt mondja, évek óta gyű- 
 	14 
 	
 	lölte a férjét. Miért nem hagyta el? Az nyilvánvalóan sokkal egyszerűbb lett volna. 
 	Laura bizonytalan hangon felelt: 
 	– Nekem... nincs saját pénzem. 
 	– Drága leányom – mondta Starkwedder – 
 	ha bizonyítani tudta volna a kegyetlenséget, a rendszeres italozást meg a többit, törvényesen kimondták volna a válást – vagy a különélést –, és akkor megítéltek volna tartásdíjat, vagy hogy nevezik. – Elhallgatott, válaszra várva. 
 	Minthogy nehezére esett a felelet, Laura fel-
 	állt, és még mindig háttal a férfinak az asztalhoz ment, hogy letegye a poharát. 
 	– Vannak gyermekeik? – kérdezte Starkwedder. 
 	– Mincsenek... Istennek hála, nincsenek – 
 	válaszolta Laura. 
 	– Akkor hát, miért nem hagyta el? 
 	Laura zavartan szembefordult vallatójával. 
 	– Nos... – mondta végül – nos, tudja... így én öröklöm az összes pénzét 
 	– Ó, nem, nem fogja – közölte Starkwedder. 
 	– A törvény nem engedi, hogy bűntény eredményeként jusson a vagyonhoz. – Tett egy lé-
 	pést Laura felé, és azt kérdezte: – Vagy talán azt gondolta...? – Tanácstalanul elhallgatott, majd hozzátette: – Mit  gondolt? 
 	– Nem tudom, mire kíváncsi – felelte Laura. 
 	– Nem tűnik butának – mondta Starkwedder, és egyenesen a nő szemébe nézett. - Még ha megörökölné is a pénzt, nem sok haszna lenne belőle, ha életfogytiglan bebörtönzik. – Kényel-15 
 	
 	mesen helyet foglalt a fotelban, majd hozzátette: – Tegyük fel, hogy nem kopogtam volna be éppen most az ajtón. Mit szándékozott tenni? 
 	– Van ennek bármi jelentősége? 
 	– Talán nincs... de engem érdekel. Milyen tör-ténetet adott volna elő, ha én nem rontok be ide, és nem érem tetten? Azt mondta volna, hogy baleset volt? Vagy öngyilkosság? 
 	– Nem tudom!  – kiáltotta Laura. A hangja végtelenül zaklatottnak tűnt. Visszament a kanapéhoz, leült, a hátát fordítva Starkwedder felé. 
 	– Fogalmam sincs róla – tette hozzá. – Mondom, hogy. . nem volt időm gondolkodni. 
 	– Nem – bólintott a férfi. – Nem, talán nem volt... Nem hiszem, hogy előre megfontolt szán-dékkal tette. Talán inkább pillanatnyi felindulás-ból. A legvalószínűbb, hogy a férje mondott valamit. Így történt? 
 	– Ennek semmi jelentősége, már mondtam 
 	– felelte Laura. 
 	– Mit mondott a férje? – erősködött Starkwedder. – Mi volt az? 
 	Laura rendíthetetlenül nézett rá. 
 	– Ez olyasvalami, amit sohasem fogok elmondani senkinek – jelentette ki. 
 	Starkwedder a kanapéhoz sétált, és megállt a nő háta mögött. 
 	– A bíróságon meg fogják kérdezni – közölte. 
 	Laura eltökélt arccal válaszolt: 
 	– Nem fogok felelni. Nem kényszeríthetnek rá, hogy feleljek. 
 	– De az ügyvédjének tudnia kell majd – ellen-16 
 	
 	kezett Starkwedder. Áthajolt a kanapé felett, és komoly tekintettel folytatta: – Mert az talán mindent megváltoztat. 
 	Laura szembefordult vele. 
 	– Hát, nem látja? – kiáltotta. – Nem érti? Szá-
 	momra nincs remény. Felkészültem a leg-rosszabbra. 
 	– Csak azért, mert én bejöttem azon a teraszajtón? És ha nem jöttem volna... 
 	– De bejött! – szakította félbe Laura. 
 	– Igen, bejöttem – ismerte el a férfi. – Következésképpen maga elveszett. Így gondolja? 
 	Laura nem felelt. 
 	– Tessék – mondta a férfi, miközben átnyújtott egy cigarettát a nőnek, majd magának is kivett egyet. – Mos, menjünk csak vissza egy keveset az időben. Már hosszú ideje gyűlölte a férjét, aki ma este valami olyat mondott, amitől maga végleg elveszítette a türelmét. Felkapta a pisztolyt, amely ott volt az asztalon... – Hirtelen elhallgatott, az asztalon heverő fegyverre meredve. – Egyáltalán miért üldögélt itt a férje fegyverrel a keze ügyében? Ez enyhén szólva szokatlan. 
 	– Ó, nem mondta Laura. – A férjem macskákra lövöldözött. 
 	Starkwedder meglepetten nézett a nőre. – 
 	Macskákra? – kérdezte. 
 	– Nos, gondolom, ez némi magyarázatra szorul – jegyezte meg Laura lemondóan. 
 	17 
 	
 	18 
 	
 	Harmadik fejezet 

 	

 	Starkwedder meglehetősen értetlen arckifejezéssel nézte a nőt. 
 	– Nos? – sürgette. 
 	Laura mély lélegzetet vett. Majd egyenesen maga elé meredve beszélni kezdett. 
 	– Richard valaha vadász volt, nagyvadakat lőtt. 
 	– mondta. – Ennek köszönhetően ismerkedtünk meg...   Kenyában. Akkor még nagyon más ember volt. Vagy talán csak a jó tulajdonságai ke-rültek előtérbe, és nem a rosszak. Tudja, voltak jó tulajdonságai is. Nagylelkűség és bátorság. 
 	Végtelen bátorság. És női szemmel rendkívül vonzó férfi volt. 
 	Hirtelen felpillantott, mintha most először venne tudomást Starkwedder jelenlétéről. A férfi viszonozta a pillantását, majd az öngyújtójával tüzet adott előbb a nőnek, majd ő is rágyújtott. 
 	– Mondja tovább - kérte. 
 	– Nem sokkal a megismerkedésünk után összeházasodtunk – folytatta Laura. – Azután, két évvel később rettenetes baleset érte.. megtámadta egy oroszlán. Szerencséje volt, hogy élve megúszta, de azóta félig nyomorékként élt, többé nem tudott rendesen járni. 
 	Hátradőlt, már láthatóan lényegesen nyugod-19 
 	
 	tabban, Starkwedder pedig egy zsámolyhoz lé-
 	pett, hogy szembekerüljön vele. 
 	Laura beleszívott a cigarettájába, majd kifúj-ta a füstöt. 
 	– Azt mondják, a balszerencse megacélozza a jellemet. – mondta. – Nos, az övét nem acélozta meg. Sőt inkább a gyengeségei erősödtek. 
 	Bosszúvágyó lett, örömét lelte a kegyetlenségben, és rengeteget ivott. Elviselhetetlenné tette az életet mindenki számára ebben a házban, de beletörődtünk, mert... ó, tudja, hogy van ez. „Milyen szörnyű, hogy szegény Richard nyomorék lett." Persze nem kellett volna mindent eltűrnünk. Most már belátom. Ezzel csak to-vább erősítettük benne az érzést, hogy külön-bözik a többi embertől, és hogy azt tehet, amit csak akar, mert senki sem fogja számon kérni rajta. 
 	Laura felállt, és a fotel mellett álló asztalhoz ment, hogy a cigarettájáról leverje a hamut a hamutartóba. – Egész életében – folytatta – a lövöldözés volt az, amit Richard a legjobban kedvelt. Amikor beköltöztünk ebbe a házba, minden éjjel, miután a többiek aludni tértek, itt ül-dögélt – a tolószékre mutatott –, és Angell, a... 
 	nos, az inasa és általános mindenese, talán ez a helyes kifejezés... Angell hozta a konyakot és a férjem egyik fegyverét, és idekészítette a széke mellé. Azután Richard kinyitotta a teraszajtót, és itt ült, figyelt, leste, mikor villan egy macska szeme, egy kóbor nyúlé vagy akár kutyáé. Természetesen az utóbbi időben nyúl nem sok 20 
 	
 	akadt. Az a betegség... hogy is nevezik...? 
 	Mixymatosis vagy valami hasonló... kipusztította őket. Meglehetősen sok macskát lőtt azonban. – Beleszívott a cigarettájába. – Napközben is lövöldözött rájuk. És madarakra is. 
 	– A szomszédok sosem panaszkodtak miatta? – kérdezte Starkwedder. 
 	– Ó, dehogynem – felelte Laura, miközben visszatért, hogy ismét helyet foglaljon a kanapén.  – Tudja, csak néhány éve költöztünk ide. 
 	Azelőtt a keleti parton éltünk, Norfolkban. Ott néhány házimacska áldozatul esett Richard kedvtelésének, és rengeteg panasz érkezett miatta. Tulajdonképpen ezért költöztünk ide. Ez a ház   meglehetősen elszigetelt. Csupán egyetlen szomszédunk akad néhány kilométeres körzet-ben. Annál több azonban a mókus, madár és kóbor macska. 
 	Egy pillanatnyi szünetet tartott, majd folytatta. 
 	– A legnagyobb botrány amiatt tört ki Norfolkban, mert egy napon egy asszony jött a há-
 	zunkhoz, aláírásokat gyűjtött a városi ünnepséghez. Richard lövéseket adott le a nő jobb és bal oldalára, amikor az a kocsibehajtón távozott. 
 	Úgy ugrált, mint a nyúl, állította Richard. Fulladozott a nevetéstől, amikor elmesélte nekünk az esetet. Emlékszem, azt mondta, az asszony kövér hátsója úgy remegett, mint a kocsonya. 
 	De a nő elmondta a rendőrségen a dolgot, és hatalmas botrány kerekedett belőle. 
 	Azt el tudom képzelni – jegyezte meg Starkwedder gúnyosan. 
 	21 
 	
 	– De Richard egész jól került ki az ügyből – 
 	mondta Laura. – Természetesen minden fegy-verhez volt engedélye, és biztosította a rendőr-séget, hogy csupán nyulakra szokott lövöldözni velük. Helyreigazította szegény Miss Butterfield vallomását, azt állítva, hogy az ideges öreg hölgy csupán képzelődött, amikor azt hitte, hogy rá céloz, és megesküdött, hogy sosem tenne ilyet. 
 	Richard mindig nagyon meggyőző tudott lenni. 
 	Könnyedén rávette a rendőröket, hogy higgye-nek neki. 
 	Starkwedder felállt a zsámolyról, és Richard Warwick holttestéhez lépett. – Úgy tűnik, a maga férjének meglehetősen bizarr humora volt – jegyezte meg udvariatlanul. Lenézett a tolószék mellett álló asztalkára. – Értem, amit mond – 
 	folytatta. – Tehát a fegyver a keze ügyében rendszeres esti jelenség volt. De ma éjszaka egészen biztosan nem remélhette, hogy lő valamit. Ebben a ködben semmiképpen. 
 	– Ó, mindig odakéretett egy fegyvert – felelte Laura. – Minden éjszaka. Olyan volt, mint valami gyerekjáték. Néha a falra lövöldözött, mintá-
 	kat lyuggatva a tapétába. Ott láthatja, ha akarja. – A teraszajtó felé mutatott. – Ott lent, balol-dalt, a függöny mögött. 
 	Starkwedder odament az ajtóhoz, és ahogy elhúzta balra a függönyt, láthatóvá vált a falon egy golyó ütötte lyukakból kirajzolódó minta. – Szent Isten, a saját kezdőbetűit írta fel a falra, „R. W" 
 	puskával! Igazán páratlan. – Visszaengedte a füg-gönyt, és ismét Laura felé fordult. – El kell ismer-22 
 	
 	nem, kitűnően céloz. Hm, igen. Meglehetősen félelmetes lehetett együtt élni vele. 
 	– Nagyon is bólintott Laura hevesen. Már-már hisztérikusan felpattant a kanapéról, és a hívatlan vendéghez sietett. – Muszáj erről és csakis erről beszélnünk? – kérdezte kétségbeesetten. – Ezzel csupán késleltetjük azt, aminek végül úgyis meg kell történnie. Hát nem érti, hogy mindenképpen hívnia kell a rendőrséget? 
 	Nincs más választása. Hát nem érti, hogy sokkal kíméletesebb lenne, ha most azonnal megtenné? Vagy azt akarja, hogy én telefonáljak? 
 	Erről van szó? Jól van, megteszem. 
 	Gyorsan a telefonhoz lépett, és felemelte a kagylót, de Starkwedder odasietett mellé, és rá-
 	tette a kezét a kezére. 
 	– Előbb beszélnünk kell – mondta. 
 	– Már beszéltünk – ellenkezett Laura. – És egyébként sincs miről beszélni. 
 	De igen, van – erősködött a férfi. – Mondhatjuk, hogy megbolondultam. De keresnünk kell valami kiutat. 
 	– Kiutat? A számomra? – kérdezte Laura. A hangja hitetlenül csengett. 
 	– Igen. A maga számára. – A férfi néhány lé-
 	pést távolodott, majd visszafordult, hogy szembenézzen a nővel. – Mennyi bátorság szorult magába? Tudna hazudni, ha szükség lenne rá... 
 	meggyőzően hazudni? 
 	Laura a férfira meredt. 
 	– Maga megőrült – mindössze ennyit felelt. 
 	– Talán igen bólintott Starkwedder. 
 	23 
 	
 	Laura döbbenten rázta meg a fejét. 
 	– Ön nem tudja, mit tesz – mondta. 
 	– De, pontosan tudom, mit teszek – felelte a férfi. – Bűnrészessé válok magam is. 
 	– De miért? – kérdezte Laura. – Miért? 
 	Starkwedder egy pillanatig a nőt figyelte, mi-előtt válaszolt: 
 	– Valóban, miért? – ismételte meg a kérdést. 
 	Lassan, határozottan beszélt. – Gondolom, azon egyszerű oknál fogva, hogy maga nagyon vonzó nő, és nem szívesen gondolok arra, hogy a legszebb éveit egy börtönben sínylődve töltse. 
 	Ez véleményem szerint éppoly rettenetes, mint kötéllel a nyakán lógni a halál beálltáig. És ami magát illeti, a helyzet a legkevésbé sem ígérkezik kedvezőnek. A férje magatehetetlen beteg volt. Bárminemű bizonyítékot arra nézve, hogy provokáció történt, egyedül a maga szavai adhatnak, azok a szavak, amelyeket egyáltalán nem szeretne kimondani. Mindezek következtében kevéssé valószínű, hogy a bíróság fel-mentené. 
 	Laura komolyan nézett a férfira. – Maga nem ismer engem – mondta. – Minden, amit mondtam, lehetett hazugság is. 
 	– Lehetett – bólintott Starkwedder vidáman. 
 	– És én talán egy nagy balek vagyok. De hiszek magának. 
 	Laura elfordult, majd leereszkedett a zsámolyra, háttal a férfinak. Néhány percig egy szó sem hangzott el. Majd szembenézett a férfival, tekintetében hirtelen remény csillant, kérdőn fürkész-24 
 	
 	te a hívatlan vendéget, majd alig észrevehetően bólintott. – Igen – mondta. – Tudok hazudni, ha szükséges. 
 	Remek – kiáltotta Starkwedder elszántan. – 
 	Most pedig beszéljen, beszéljen gyorsan. – A tolószék melletti asztalhoz sietett, és lepöckölte a cigarettájáról a hamut a hamutartóba. – Elő-
 	ször is, pontosan kik vannak a házban? Kik laknak itt? 
 	Pillanatnyi habozás után Laura beszélni kezdett, szinte gépiesen. – Itt van Richard édesanyja – mondta. – Aztán Benny – Miss Bennett, de mi   Bennynek hívjuk –, ő házvezetőnő és titkár-nő egy személyben. Korábban kórházi nővérként dolgozott. Már évek óta velünk él, és hűségesen ragaszkodik Richardhoz. Aztán itt van Angell. 
 	Őt már, azt hiszem, említettem. Angell ápoló, és. . nos, inas, azt hiszem. Általában véve ő gondoskodik Richardról. 
 	– Vannak olyan cselédek is, akik itt laknak a házban? 
 	– Nem, nincsenek bentlakó cselédeink, csupán olyanok, akik napközben jönnek. – Laura néhány másodpercig hallgatott. – Ó... majdnem elfelejtettem – tette hozzá. – És Jan is itt van, természetesen. 
 	– Jan? – kérdezte Starkwedder élesen. – Ki az a Jan? 
 	Laura zavart pillantást vetett a férfira, mielőtt válaszolt. Majd kissé vonakodva szólalt meg: 
 	– Ő Richard féltestvére, az öccse. Jan... ve-lünk él. 
 	25 
 	
 	Starkwedder odasétált a zsámolyhoz, ahol a nő ült. – Gyerünk, folytassa – erősködött. – Mi az Jannel kapcsolatban, amit nem akar elmondani nekem? 
 	Pillanatnyi habozás után Laura beszélni kezdett, de hallani lehetett, hogy alaposan meg-fontolja a szavait. - Jan igazán kedves fiú – 
 	mondta. – Rendkívül ragaszkodó és jószívű. 
 	De... de nem egészen olyan, mint mások. Úgy értem, Jan... az, akit értelmi fogyatékosnak neveznek. 
 	– Értem – mormolta Starkwedder együtt ér-zőn. – De maga nagyon szereti őt, igaz? 
 	– Igen – ismerte el Laura. – Igen... nagyon szeretem. Ezért... valójában ezért nem tehettem meg, hogy egyszerűen elmegyek, és elhagyom Richardot. Jan miatt. Tudja, ha Richard egyedül dönthetett volna, intézetbe küldte volna Jant. 
 	Egy olyan helyre, ahol a szellemileg visszama-radottak élnek. 
 	Starkwedder lassan körüljárta a tolószéket, töprengve fürkészve Richárd Warwick holttestét. – Már értem – mormolta. – Ezzel a fenyegetéssel tartotta a hatalmában? Hogy ha elhagyja, intézetbe küldi a fiút? 
 	– Igen - felelte Laura. – Ha... ha hittem volna benne, hogy tudok elég pénzt keresni ahhoz, hogy eltartsam Jant és magamat... de valószí-
 	nűleg nem lettem volna képes rá. És egyébként is, természetesen Richard volt a fiú törvényes gyámja. 
 	26 
 	
 	– És Richard kedves volt hozzá? – kérdezte Starkwedder. 
 	– Néha felelte Laura. 
 	– És amikor nem? 
 	– Richard... nos, gyakran beszélt arról, hogy elküldi Jant – magyarázta Laura. – Azt mondta neki: „Kedvesek lesznek hozzád, fiú. Gondos-kodnak majd rólad. És biztos vagyok benne, hogy Laura elmegy és meglátogat majd egyszer-kétszer egy évben." A végletekig felzaklatta ezzel Jant, aki rémülten könyörgött, sírt, remegett. Akkor aztán Richard hátradőlt a székében, és kitört belőle a nevetés. Hátravetette a fejét, és nevetett, nevetett, nevetett. 
 	– Értem – bólintott Starkwedder, és figyelmesen nézte a nőt. Egy kis szünet után, elgondolkodva megismételte: – Értem. 
 	Laura sietve felállt, és a fotel mellett álló asztalhoz ment, hogy eloltsa a cigarettáját. – Nem kell hinnie nekem – kiáltotta. – Egyetlen szava-mat sem kell elhinnie. Nem tudhatja, hogy nem csupán most találom-e ki az egészet. 
 	– Már mondtam, hogy vállalom a kockázatot 
 	– válaszolta Starkwedder. – Most pedig – folytatta –, milyen ez a hogyishívják, Bennett... 
 	Benny? Éles eszű? Okos? 
 	– Benny rendkívül rátermett és ügyes – kö-
 	zölte Laura. 
 	Starkwedder váratlanul csettintett egyet. – 
 	Valami eszembe jutott – mondta. – Hogyan lehetséges, hogy a házban senki sem hallotta meg a lövést ma éjjel? 
 	27 
 	
 	– Nos, Richard édesanyja már elég idős, és kissé süket – felelte Laura. – Benny szobája a ház másik végén található, és Angell lakrésze is eléggé elszigetelt, és párnázott ajtaja van. És aztán persze itt van a kis Jan. Ő éppen fölöt-tünk lakik. De korán megy lefeküdni, és nagyon mélyen alszik. 
 	– Ez az egész rendkívül szerencsés helyzet-nek látszik – jegyezte meg Starkwedder. 
 	Laura arcán értetlenség tükröződött. – Mit akar ezzel mondani? – kérdezte. – Hogy esetleg öngyilkosságnak tüntethetjük fel az esetet? 
 	A férfi ismét a holttestre pillantott. 
 	– Nem – mondta a fejét rázva. – Attól tartok, öngyilkosságra nincs esély. – Odasétált a toló-
 	székhez, és egy percig figyelmesen nézte Richard Warwick holttestét. – Feltételezem, hogy jobb-kezes volt. 
 	– Igen – bólintott Laura. 
 	– Igen, ettől féltem. Ebben az esetben lehe-tetlennek látszik, hogy ilyen szögből lője meg magát - jelentette ki, Warwick bal halántékára mutatva. – Azonkívül nincsenek roncsolódásra utaló nyomok sem. – Néhány másodpercig gondolkodott, majd hozzátette: – Nem, a fegyver-nek egy bizonyos távolságból kellett elsülnie. 
 	Öngyilkosság kizárva. – Ismét tartott egy kis szü-
 	netet, mielőtt folytatta: – De baleset lehetett, természetesen. Végső soron, lehetett baleset. 
 	Hosszabb hallgatás után nekilátott, hogy felvázolja, mi jár a fejében. 
 	– Nos, tegyük fel, például, hogy én idejöt-28 
 	
 	tem ma este. Ahogy valóban ide is jöttem. Be-botorkáltam ezen az ajtón át. – Odament a teraszajtóhoz, és eljátszotta a jelenetet, ahogy óvatosan belép a szobába. – Richard azt hitte, hogy tolvaj vagyok, és vaktában rám lőtt. Nos, ez meglehetősen valószínű, azok után, amit maga elmesélt nekem a férje hőstetteiről. Akkor én odamentem hozzá – Starkwedder a to-lószékben fekvő holttesthez sietett –, és elvettem tőle a fegyvert... 
 	Laura lelkesen félbeszakította: 
 	– Ami dulakodás közben elsült... igaz? 
 	– Igen – bólintott Starkwedder, de azonnal helyesbített is. – Nem, ez nem lesz jó. Ahogy mondtam, a rendőrök azonnal látni fogják, hogy a fegyver nem olyan közelről sült el. – Néhány pillanatig gondolkodott, majd folytatta. – Nos, mondjuk, hogy elvettem tőle a fegyvert. – Megrázta a fejét, és elégedetlenül legyintett. – Nem, ez sem jó. Ha egyszer elvettem tőle, minek lőttem volna le? Nem, attól tartok, ez túl erőltetett. 
 	Felsóhajtott. 
 	– Jól van – hozta meg a döntést –, maradjon gyilkosság. Hamisítatlan és nyilvánvaló gyilkosság. De egy idegen elkövetővel. Ismeretlen személy vagy személyek által elkövetett gyilkosság. 
 	– Odasétált a teraszajtóhoz, félrehajtotta a füg-gönyt, és kinézett, mintha ihletet keresne. 
 	– Egy igazi tolvaj, például? – javasolta Laura segítőkészen. 
 	Starkwedder egy pillanatig fontolgatta a lehetőséget, majd azt felelte: 
 	29 
 	
 	– Nos, azt hiszem, elkövethette volna egy tolvaj is, de azért egy kicsit hamisan cseng a dolog. – Kis szünet után folytatta: – És mi a véle-ménye egy ellenségről? Kissé talán melodrama-tikusan hangzik, de abból, amit a férjéről elmondott, Mr. Warwick olyan embernek tűnik, akinek lehettek ellenségei. Igazam van? 
 	– Hát, igen – bólintott Laura, lassan és bizonytalanul formálva a szavakat. – Feltételezem, hogy Richardnak voltak ellenségei, de... 
 	– Most tegye félre egy kicsit az ellenvetéseit – 
 	vágott közbe Starkwedder, eloltotta a cigarettá-
 	ját a tolószék melletti asztalkánál, és elindult a kanapén ülő nő felé. – Mondjon el mindent Richard ellenségeiről. Az Egyes Számú, gondolom, Miss... tudja, Miss Remegő Hátsó. . az a nő, akit a férje körbelövöldözött. De nem hinném, hogy a hölgyet a lehetséges gyilkosok közé sorolhatjuk. Feltehetően még mindig Norfolkban él, és egy kissé elvadult fantaziálásnak érzem, hogy vásárol egy másodosztályú menet-térti jegyet Walesbe, hogy lelője Mr. Warwickot. 
 	Ki van még? – sürgette a nőt. – Ki neheztelhe-tett még rá? 
 	Laura határozatlannak látszott. Felállt, bizonytalanul lépkedett, és kigombolt néhány gombot a kabátkáján. 
 	– Nos – kezdte óvatosan –, volt egy kertész, körülbelül egy évvel ezelőtt. Richard felmondott neki, és nem volt hajlandó ajánlólevelet írni. A férfit rendkívüli haragra gerjesztette az eset, és többször meg is fenyegette Richardot. 
 	30 
 	
 	– Ki volt ez a kertész? – kérdezte Starkwedder – Helybéli fickó? 
 	– Igen-felelte Laura. – Llanfechanból jött, ami körülbelül hat kilométerre fekszik innen. – Levette a kabátkáját, és a kanapé karfájára fektette. 
 	Starkwedder elgondolkodott. – Nem táplálok sok reményt a maga kertésze iránt – mondta a nőnek. – Fogadni mernék, hogy elő tud állni egy takaros, „otthon ültem" alibivel. Ha pedig nincs alibije, vagy csupán a felesége tudja meg-erősíteni vagy alátámasztani a szavait, akkor végül oda jutunk, hogy a szegény fickót olyas-mivel fogják vádolni, amit nem követett el. Nem, ez nem lesz jó. Amire nekünk szükségünk van, az valami ellenség a múltból, akire nem olyan könnyű rábukkanni. 
 	Laura lassan körbesétált a szobában, és gondolkodni próbált, miközben Starkwedder folytatta. 
 	– Mit szólna valakihez Richard tigris- és oroszlánvadász napjaiból? Valaki Kenyában, vagy Dél-Afrikában, vagy Indiában? Olyan helyen, ahol a rendőrök nem egykönnyen akadnak a nyomára. 
 	– Bárcsak jobban forogna az agyam – panaszolta Laura kétségbeesetten. – Bár vissza tudnék emlékezni! Ha legalább néhány történet eszembe jutna azokról az időkről, amiket Richard mesélt nekünk olykor. 
 	– Az úgyis csak akkor lenne az igazi, ha akadna a kezünk ügyében néhány csinos kis kellék – 
 	mormolta Starkwedder. – Tudja, egy szikh tur-bán hanyagul a konyakosüvegre vetve, vagy egy 31 
 	
 	Mau Mau kés, esetleg egy mérgezett nyíl. – Megdörzsölte a homlokát, hogy jobban tudjon össz-pontosítani. – A pokolba az egésszel! – kiáltotta. – Nekünk olyasvalakire van szükségünk, akit sérelem ért, akinek Richard kárt okozott. – Laura felé lépett, és sürgetni kezdte. – Gondolkozzon, asszonyom! Gondolkozzon, gondolkozzon! 
 	– Én... képtelen vagyok – felelte Laura, és a hangja elcsuklott kétségbeesésében. 
 	– Elmondta, hogy milyen ember volt a férje. 
 	Bizonyára voltak kényes ügyei stb. Ördög és pokol, kellett, hogy legyen valami! – tört ki be-lőle. 
 	Laura fel-alá járkált a szobában, és elkeseredetten igyekezett visszaemlékezni. 
 	– Valaki, aki megfenyegette. Akár egy jogos sérelem miatt – igyekezett segíteni Starkwedder. 
 	Laura abbahagyta a járkálást, és szembefordult a férfival. 
 	– Volt egy eset... csak most jutott eszembe – 
 	kezdte. Lassan beszélt. – Volt egy férfi, akinek Richard elgázolta a kisfiát. 
 	32 
 	
 	Negyedik fejezet 

 	

 	Starkwedde r Laurára meredt. – Richard elgá-
 	zolt egy gyereket? – kérdezte izgatottan. – Mikor történt ez? 
 	– Körülbelül két évvel ezelőtt – felelte Laura. 
 	Amikor még Norfolkban éltünk. A gyerek apja jó párszor megfenyegette Richardot akkoriban. 
 	Starkwedder leült a zsámolyra. 
 	– Ez már reálisabb lehetőségnek hangzik – 
 	állapította meg. – Mondjon el mindent, amire vissza tud emlékezni a férfival kapcsolatban. 
 	Laura egy pillanatig gondolkodott, majd be-szélni kezdett. 
 	– Richard Cromerből autózott visszafelé – 
 	mondta. – Túlságosan sokat ivott, ami persze egyáltalán nem volt szokatlan nála. Keresztülhajtott egy kisebb falun körülbelül kilencven kilométeres sebességgel, enyhe cikcakkban, természetesen. A gyerek – egy kisfiú – kifutott az útra a helyi fogadóból... Richard pedig elütöt-te, és a fiú azonnal szörnyethalt. 
 	– Úgy érti – kérdezte Starkwedder –, hogy a férje tudott autót vezetni a fogyatékossága ellenére? 
 	– Igen, tudott. Nos, speciálisan átalakított autónak kellett lennie, olyan irányítási rendszer-33 
 	
 	rel, amit kezelni tudott... de igen, azt az autót el tudta vezetni. 
 	– Értem – mondta Starkwedder. – Mi történt a kisgyerek ügyében? A rendőrök bizonyára felelősségre vonták Richardot gondatlanságból elkövetett emberölésért. 
 	– Megvolt a tárgyalás, természetesen – magyarázta Laura. Némi keserűség vegyült a hangjába, ahogy hozzátette: – Richardot felmentették minden vád alól. 
 	– Voltak szemtanúk? – kérdezte Starkwedder. 
 	– Nos – felelte Laura –, ott volt a gyerek apja. 
 	Látta, hogyan történt az eset. De ott volt egy kórházi ápolónő is – Warburton nővér –, aki bent ült az autóban Richard mellett. Ő is vallomást tett, természetesen. És állítása szerint az autó nem haladta meg az ötven kilométeres sebességet, és Richard csupán egyetlen pohár sherryt fogyasztott. Azt mondta, hogy a baleset elkerülhetetlen volt... a kisfiú teljesen váratlanul rohant elő, egyenesen az autó elé. A rendőrök neki  hit-tek, és nem a fiú apjának, aki azt állította, hogy a jármű rendkívül gyorsan és összevissza haladt. 
 	Érthető módon, a szegény férfi... meglehető-
 	sen erőszakosan nyilvánította ki az érzéseit. – 
 	Laura a fotelhoz lépett, és hozzátette: – Tudja, bárki  elhitte volna Warburton nővér szavait. Úgy festett, mint az őszinteség, megbízhatóság, pontosság, józan ítélőképesség és minden ilyesmi megtestesülése. 
 	– Maga nem volt az autóban? – kérdezte Starkwedder. 
 	34 
 	
 	– Nem, nem voltam – felelte Laura. – Otthon voltam. 
 	– Akkor honnan tudja, hogy az a hogyishív-ják nővér nem az igazat vallotta? 
 	– Ó, az egész ügyről meglehetősen nyíltan beszélt Richard – jegyezte meg keserűen a nő. 
 	– Azután, hogy visszajöttek a tárgyalásról... nagyon tisztán emlékszem mindenre. Azt mondta:„Bravó, Warby, kitűnő előadás volt! Valószí-
 	nűleg sikerült megmentened egy kellemetlen börtönbüntetéstől." Mire a nővér azt felelte:„Pedig nem érdemelted meg, hogy megúszd a büntetést. Tudod, hogy túl gyorsan hajtottál. Kár azért a szegény kisgyerekért!" Akkor Richard azt mondta neki: „Ó, ne is törődj vele! Busásan megjutalmaztalak a hűségedért. És egyébként is, mit számít egy poronttyal több vagy kevesebb ezen a túlzsúfolt világon? Jobban járt, hogy időben kikerült belőle. Én  nem fogok rosszul aludni miatta, arról biztosíthatlak." 
 	Starkwedder felállt a zsámolyról, és a válla fölött Richard Warwick holttestére pillantva, komoran megjegyezte: 
 	– Minél többet tudok meg a férjéről, annál jobban hajlok arra a véleményre, hogy ami ma este történt, az menthető emberölés volt, és nem gyilkosság. – Laura felé közelítve hozzátette: – 
 	Lássuk csak! Ez a férfi, akinek a fiát elgázolták. 
 	A gyerek apja. Mi a neve? 
 	– Valami skót név, azt hiszem – felelte Laura. 
 	– Mac... Mac valami... MacLeod? MacCrae...? 
 	Nem emlékszem. 
 	35 
 	
 	– Meg kell próbálnia visszaemlékezni – erős-ködött Starkwedder. – Gyerünk, sikerülnie kell. 
 	Még mindig Norfolkban él? 
 	– Nem, nem – válaszolta Laura. – Csupán lá-
 	togatóban járt ott. A felesége rokonainál, azt hiszem. Mintha úgy rémlene, hogy Kanadából érkezett. 
 	– Kanada... szép nagy távolságra fekszik innen – jegyezte meg Starkwedder. – Sok időbe telik majd a felkutatása. Igen – folytatta a kanapé mögé lépve –, igen, azt hiszem, ebben rejle-nek lehetőségek. De az Isten szerelmére, pró-
 	bálja felidézni a férfi nevét. – A beugróban álló fotelra dobott kabátjához sietett, kivette a kesztyűjét a zsebéből, és felhúzta. Majd kutató pillantással körülnézett a szobában, és megkérdezte: – Akad valahol egy újság? 
 	– Újság? – kérdezte Laura meglepetten. 
 	– Nem mai – magyarázta a férfi. – Tegnapi vagy tegnapelőtti jobb lenne. 
 	Laura felemelkedett a kanapéról, és a fotel mögött álló szekrényhez lépett. 
 	– Akad néhány régebbi ebben a szekrényben. 
 	Tűzgyújtáshoz tartjuk őket – magyarázta. 
 	Starkwedder odalépett mellé, és kivett egy újságot. Miután ellenőrizte a dátumot, közölte: 
 	– Ez kitűnő. Épp, amire szükségünk van. – 
 	Bezárta a szekrény ajtaját, letette az újságot az asztalra, és az egyik fiókból elővett egy ollót. 
 	– Mit akar tenni? – kérdezte Laura. 
 	– Gyártunk egy kis bizonyítékot. – Összecsat-tintotta az ollót, mintegy nyomatékképpen. 
 	36 
 	
 	Laura értetlenül meredt a férfira. 
 	– De tegyük fel, hogy a rendőrök megtalálják azt az embert – mondta. – Akkor mi történik? 
 	Starkwedder sugárzott az elégedettségtől. 
 	– Ha még mindig Kanadában él, akkor a keresés nem kevés munkával jár majd – jelentette ki önelégülten. – És mire rátalálnak, egészen biztosan lesz alibije a mai estére. Több ezer kilométer távolságban lenni innen, mindenképpen elfogadható mentség. Akkorra pedig már egy kicsit késő lesz ahhoz, hogy kutakodni kezd-jenek itt, a házban. Mindenképpen ez tűnik a legjobb megoldásnak. Egy kis haladékkal távolabb kerülünk az egész esettől. 
 	Laura nyugtalannak látszott. 
 	– Nekem nem tetszik a dolog – mondta két-kedve. 
 	Starkwedder tekintete egy kissé kimerültnek látszott. 
 	– Drága leányom dorgálta a nőt –, nem engedheti meg magának, hogy válogatós legyen. Azonban a férfi nevére vissza kell emlé-
 	keznie. 
 	– Nem tudok, már mondtam, hogy nem megy – hajtogatta Laura. 
 	– Nem MacDougall volt véletlenül? Vagy Mackintosh? – sorolta Starkwedder segítőké-
 	szen. 
 	Laura néhány lépést távolodott a férfitól, a kezét a fülére szorítva. 
 	– Hagyja abba! – kiáltotta. – Csak még job-37 
 	
 	ban összezavar. Már abban sem vagyok biztos, hogy MacValaminek hívták. 
 	– Nos, ha nem tud visszaemlékezni, akkor nem tud – hagyta rá Starkwedder. – Így enélkül kell megoldanunk a dolgot. Nem emlékszik a napra véletlenül, vagy valami ehhez hasonló hasznos adatra? 
 	– Ó, a dátumot meg tudom mondani – jelentette ki Laura. – Május tizenötödike volt. 
 	Starkwedder meglepetten kérdezte: – Hogy az ördögbe emlékszik erre ilyen pontosan? 
 	Keserűség csendült meg Laura hangjában, ahogy felelt: – Mert a születésnapomon történt. 
 	– Értem... igen... nos, ez megoldja egy apró problémánkat – állapította meg Starkwedder. 
 	– És van egy kis szerencsénk is. Ez az újság tizenötödikei. – Gondosan kivágta a dátumot jelző számokat. 
 	Laura a férfi mellé lépett az asztalhoz, és a válla fölött figyelve Starkwedder mozdulatait, rámutatott, hogy az újságon szereplő dátum nem november tizenötödike volt, hanem má-
 	jus. – Igen – ismerte el a férfi –, de a számok jelentik a legnagyobb nehézséget. Most a má-
 	jus. A május rövid szó... á, igen, itt egy M. Most egy Á, egy J, egy U és egy S. 
 	– Mi az ördögöt művel? – kérdezte Laura. 
 	Starkwedder mindössze annyit felelt, miközben leült az íróasztal előtt álló székbe: – Van ragasztója? 
 	Laura már éppen kivette volna a ragasztós tubust az asztal egyik rekeszéből, amikor a férfi 38 
 	
 	megállította. – Ne, ne érjen hozzá – utasította. 
 	Megfogta a ragasztós tubust a kesztyűs kezével, és lecsavarta a kupakot. – Hogyan legyünk bű-
 	nözők, egyetlen könnyű leckében – folytatta. 
 	– És igen, itt egy üres jegyzettömb... az a fajta, amit mindenhol árusítanak a Brit-szigeteken. 
 	Kivett egy jegyzettömböt az íróasztal egyik rekeszéből, és felragasztotta a szavakat és a betű-
 	ket egy üres lapra. – Nos, ezt figyelje, egy... kettő... három... egy kicsit nehéz feladat kesztyű-
 	ben. De készen is vagyunk. „Május 15. Visszafizetve." Ó, a „15" lejött. – Vissza ragasztotta a számokat. – Na, ez az. Hogy tetszik? 
 	Letépte a papírt a jegyzettömbről, és megmutatta a nőnek, azután Richard Warwick toló-
 	kocsiban fekvő holttestéhez lépett. Betesszük szépen ide, a zakójának a zsebébe, így ni. 
 	– Ahogy megtette, a mozdulat következtében váratlanul egy öngyújtó esett a földre. – Hohó, ez micsoda? 
 	Laura élesen felsikoltott, és megpróbálta megszerezni az öngyújtót, de Starkwedder gyorsabb volt, és máris a kezében tartva vizsgálgatta a tárgyat. 
 	– Adja ide - kiáltotta Laura elfúló lélegzettel. 
 	– Adja ide! 
 	Starkwedder meglepetten átadta a nőnek. 
 	– Ez... ez az én öngyújtóm – magyarázkodott Laura teljesen feleslegesen. 
 	– Rendben, a maga öngyújtója – bólintott a férfi. – Emiatt nem kell úgy kétségbeesnie. – Für-39 
 	
 	készve tekintett a nőre. – Úgye nem fogja elveszíteni a lélekjelenlétét? 
 	Laura otthagyta a férfit, és a kanapéhoz ment. 
 	Közben beletörölte az öngyújtót a szoknyájába, mintha a lehetséges ujjlenyomatokat igyekezne eltüntetni, és gondosan ügyelt rá, hogy Starkwedder ne vehesse észre, mit csinál. – Nem, természetesen nem veszítem el a lélekjelenlé-
 	tem – nyugtatta meg a férfit. 
 	Miután megbizonyosodott róla, hogy a felragasztott üzenet biztonságban ott lapul Richárd Warwick felső zsebében, Starkwedder visszament az asztalhoz, visszatette a ragasztós tubus-ra a kupakot, lehúzta a kesztyűjét, elővett egy zsebkendőt, és Laurára pillantott. 
 	– Ezzel megvolnánk! – jelentette be. – Minden készen áll a következő lépéshez. Hol van az a pohár, amiből az imént ivott? 
 	Laura felemelte a poharat az asztalról. Az ön-gyújtót otthagyva odavitte a poharat Starkweddernek. A férfi elvette tőle, és már éppen nekilá-
 	tott volna, hogy letörölje róla az ujjlenyomatokat, de megállt. – Nem – mormolta. – Nem, ez ostobaság lenne. 
 	– Miért? - kérdezte Laura. 
 	– Nos, ujjlenyomatoknak lenniük kell – magyarázta a férfi –, a poháron és az üvegen egyaránt. Egyrészt az inastól, és valószínűleg a maga férjétől is. Ha egyáltalán nincsenek ujjlenyomatok, az gyanúsan festene a rendőrség szemé-
 	ben. – Kortyolt egyet a kezében tartott pohárból. 
 	– Most pedig keresnem kell valami indokot az 40 
 	
 	enyémre – tette hozzá. – Egy bűntény nem egyszerű dolog, igaz? 
 	Laura hirtelen előtörő szenvedéllyel kiáltott fel: 
 	– Ó, ne tegye! Ne keveredjen bele ebbe! Még végül magát fogják gyanúsítani! 
 	Starkwedder elmosolyodott. 
 	– Ó, én egy igen nagy tiszteletnek örvendő 
 	ember vagyok... minden gyanú felett állok. De bizonyos értelemben máris bele vagyok keve-redve. Minthogy az autóm ott áll kint, belera-gadva az árokba. Ne nyugtalankodjon azonban, némi hamis tanúzás és egy kis módosítás az idő-
 	tényezőn. . ez a legrosszabb, amit felhozhatnak ellenem. És erre sem fog sor kerülni, ha maga rendesen játssza a szerepét. 
 	Laura ijedten ült a zsámolyon, háttal a férfinak. Starkwedder tett egy kört, hogy szembekerüljön vele. – Most pedig – mondta a nőnek – 
 	készen áll? 
 	– Készen... mire? – kérdezte Laura. 
 	– Gyerünk, össze kell szednie magát – sürgette a férfi. 
 	Laura egészen kábultnak tűnt, ahogy suttogta: – Olyan ostobának... érzem magam... én... 
 	nem tudok gondolkodni. 
 	– Nem kell gondolkodnia – mondta Starkwedder. – Csupán utasításoknak engedelmesked-nie. Nos, a terv a következő. Először is, akad valami égő tűz valahol a házban? 
 	– Égő tűz? – Laura elgondolkodott, azután azt felelte: – Igen, a vízmelegítőben. 
 	– Remek. 
 	41 
 	
 	A férfi az asztalhoz lépett, fogta az újságot, és beletekerte a papírfecniket. Visszament a nőhöz, és a kezébe adta a tekercset. 
 	– Most pedig - utasította – az első dolog, amit tesz, hogy bemegy a konyhába, és ezt bedobja a bojlerbe. Azután felmegy az emeletre, levetkőzik, és felveszi a hálóköntösét. . vagy pongyo-láját, vagy amije van. – Egy pillanatra elhallgatott. – Van aszpirinje? 
 	Laura értetlenül felelte: 
 	– Igen. 
 	Beszéd közben szőve tovább a tervet, Starkwedder folytatta: 
 	– Nos... húzza le a gyógyszeres üveg tartalmát a vécén. Azután menjen át valakihez... az anyósához, vagy Miss... mi a neve... Bennetthez... és mondja meg neki, hogy fáj a feje, és aszpirinre van szüksége. És akkor, amíg ezzel a valakivel beszél ne felejtse el nyitva hagyni az ajtót –, meghallja majd a lövést. 
 	– Milyen lövést? – kérdezte Laura a férfira meredve. 
 	Starkwedder felelet nélkül a tolószék mellett álló asztalhoz ment, és a kezébe vette a fegyvert. 
 	– Igen, igen – mormolta tűnődve. – Arról majd én gondoskodom. – A fegyvert vizsgálgatta. – 
 	Hm. Külföldi gyártmánynak gondolnám... há-
 	borús emlék, igaz? 
 	Laura felemelkedett a zsámolyról. – Nem tudom – felelte. Richardnak sok külföldi pisztolya volt. 
 	– Kíváncsi lennék rá, hogy szerepel-e a nyilván-42 
 	
 	tartásban – mondta Starkwedder szinte önmagá-
 	nak, még mindig a kezében tartva a fegyvert. 
 	Laura leült a kanapéra. – Richardnak volt engedélye... ha így nevezik... engedély az egész gyűjteményéhez - magyarázta. 
 	– Igen, feltételezem, hogy volt. De ez még nem jelenti azt, hogy nyilvántartásba vették az ő 
 	nevén. Igazság szerint a legtöbb ember meglehetősen hanyagul kezeli az ilyen adminisztrá-
 	ciós dolgokat. Van valaki, aki biztosan azonosí-
 	tani tudja majd? 
 	– Talán Angell – mondta Laura. – Van ennek jelentősége? 
 	Starkwedder tett néhány lépést, miközben felelt. 
 	– Nos, ahogy összeállítottuk a történetet, az öreg MacValami – annak a gyereknek az apja, akit Richard elgázolt – minden valószínűség szerint dühödten ront be, vérre, mennydörgésre és bosszúra szomjazva, a saját fegyverével a kezé-
 	ben. De végső soron felvázolható egy másik tör-ténet is. Ez az ember – akárki legyen is – beront ide. Richard féléber állapotban felkapja a fegyverét. A másik fickó kicsavarja a kezéből, és lő. 
 	Elismerem, egy kicsit vadul hangzik, de működnie kell. Vállalnunk kell egy kis kockázatot, anél-kül nem megy. 
 	Letette a fegyvert a tolószék melletti asztalra, és a nőhöz lépett. 
 	– Lássuk csak – folytatta – mindenre gon-doltunk? Nagyon remélem. Az, hogy negyed órával vagy húsz perccel korábban lőtték le, nem 43 
 	
 	lesz nyilvánvaló addigra, mire a   rendőrök meg-
 	érkeznek. Végigautózni ezeken az utakon ilyen sűrű ködben, nem lesz könnyű feladat a szá-
 	mukra. – Odament a teraszajtót takaró függöny-höz, felemelte, és megnézte a falba lőtt lyuka-kat. „R.W". Kitűnő. Megpróbálom hozzátenni a második pontot. 
 	Visszaengedte függönyt, és odament a nőhöz. 
 	– Amikor meghallja a lövést – utasította Laurát –, mutasson riadalmat, és hozza Miss Bennettet – vagy bárkit, akit össze tud szedni ide le, a dolgozószobába. Maga nem tud semmiről. Lefeküdt aludni, erős fejfájásra ébredt, és elindult, hogy aszpirint szerezzen... ez minden, amit tud. Érthető? 
 	Laura bólintott. 
 	– Remek – mondta Starkwedder. – A többit hagyja rám. Jobban  érzi magát? 
 	– Igen, azt hiszem – suttogta Laura. 
 	– Akkor menjen, és tegye a dolgát – parancsolta. 
 	Laura habozott. 
 	– Nem kellene ezt tennie – intette megint a férfit. – Nem kellene. Nem lenne szabad bele-keverednie. 
 	– Erről egy szót se többet – ellenkezett Starkwedder. – Mindenkinek mást jelent a hogy is fogalmaztunk az imént? – móka és szórakozás. 
 	Önnek az volt a móka és szórakozás, amikor lelőtte a férjét. Nekem pedig most ez itt. Marad-junk annyiban, hogy mindig megvolt bennem a titkos vágy arra, hogy lássam, hogyan boldo-44 
 	
 	gulnék egy detektívtörténettel a való életben. 
 	– Egy gyors, megnyugtató mosolyt vetett a nőre. 
 	– Most pedig, meg tudja tenni mindazt, amit mondtam? 
 	Laura bólintott. – Igen. 
 	– Jól van. Ó, látom, van órája. Remek. Milyen időt mutat? 
 	Laura a férfi felé fordította a karóráját, aki hozzáigazította a sajátját. 
 	– Már csak tíz perc van egészig – jegyezte meg. 
 	– Hagyok magának három... nem, négy... percet. Négy percet, hogy elmenjen a konyhába, bedobja azt a papírt a bojlerbe, felmenjen az emeletre, levetkőzzön és köntösbe bújjon, az-után átmenjen Miss Bennetthez vagy bárkihez. 
 	Gondolja, hogy meg tudja csinálni, Laura? 
 	Biztatóan rámosolygott a nőre. 
 	Laura bólintott. 
 	– Akkor hát – folytatta –, pontosan öt perccel éjfél előtt meghallja majd a lövést. Induljon. 
 	Laura az ajtó felé indult, majd megfordult, és a férfira pillantott, nem bízva saját magában. 
 	Starkwedder előrement, és kinyitotta neki az aj-tót. – Nem fog csalódást okozni nekem, ugye? 
 	– kérdezte. 
 	– Nem – felelte Laura sápadtan. 
 	– Remek. 
 	Laura már éppen elhagyta volna a szobát, amikor Starkwedder észrevette, hogy a kabát-kája a kanapé karfáján fekszik. Visszahívta a nőt, és mosolyogva átadta neki a ruhadarabot. Laura kiment, és a férfi becsukta mögötte az ajtót. 
 	45 
 	
 	46 
 	
 	Ötödik fejezet 

 	
 	
 	Miután becsukta a nő után az ajtót, Starkwedder megállt, hogy végiggondolja, mit kell tennie. Egy pillanattal később az órájára pillantott, majd elővett egy cigarettát. Odament a tolószék mellett álló asztalhoz, és már nyúlt volna az ön-gyújtó felé, amikor az egyik könyvespolcon észrevett egy fényképet Lauráról. A kezébe vette, megnézte, elmosolyodott, majd visszatette, rá-
 	gyújtott egy cigarettára, és otthagyta az asztalon az öngyújtót. Elővette a zsebkendőjét, letö-
 	rölte az ujjlenyomatokat a fotel karfájáról és a fényképről, majd visszatolta a széket az eredeti helyzetébe. Kivette Laura cigarettáját a hamutartóból, azután odament a tolószék melletti asztalhoz, és a saját csikkjét is kiemelte a hamutartóból. Visszasétált az asztalhoz, letörölt róla minden ujjlenyomatot, majd visszatette a helyére az ollót és a jegyzettömböt. Végignézett a padlón, lehullott újságfecnik után kutatva, talált is egyet az asztal mellett, azt felvette, és a nadrág-zsebébe gyűrte. Letörölte az ujjlenyomatokat az ajtó melletti villanykapcsolóról és az íróasztal előtt álló székről, felvette az elemlámpáját az asztalról, odament a teraszajtóhoz, félrehajtotta kissé a függönyt, és megvilágította az üvegajtón át a házhoz vezető kis utat. 
 	47 
 	
 	– Túl kemény ahhoz, hogy lábnyomokat ve-gyenek róla – mormolta magában. Lerakta az elemlámpát a tolószék melletti asztalra, és a ke-zébe vette a fegyvert. Miután megbizonyosodott arról, hogy kellőképpen töltve van, letörölte róla az ujjlenyomatokat, majd a zsámolyhoz ment, és rátette a pisztolyt. Az órájára pillantott, az-után a beugróban álló fotelhoz lépett, és felvette a kalapját, sálját és kesztyűjét. Kabátjával a karján az ajtóhoz sétált. Már épp lekapcsolta volna a villanyt, amikor eszébe jutott, hogy előbb le kell törölnie az ujjlenyomatokat a kilincsről. 
 	Azután valóban lekapcsolta a villanyt, és visszasétált a zsámolyhoz, közben felvette a kabátját. 
 	Fogta a fegyvert, és készen állt arra, hogy a falba lőtt monogramra tüzeljen vele, amikor észrevette, hogy a betűket eltakarja a függöny. 
 	– A pokolba! – mormolta. Gyorsan megragadta az íróasztal székét, és azzal akadályozta meg, hogy a függöny visszahulljon a helyére. 
 	Visszatért a zsámoly melletti pozícióba, elsütöt-te a fegyvert, majd visszasietett a falhoz, hogy szemügyre vegye az eredményt. – Nem is rossz! 
 	– gratulált önmagának. 
 	Ahogy visszaemelte az íróasztalszéket a meg-szokott helyére, Starkwedder hangokat hallott a folyosó felől. Kiszaladt a teraszajtón át, kezé-
 	ben a fegyverrel. Egy pillanattal később újra felbukkant, megragadta az elemlámpát, és ismét eltűnt. 
 	A ház különböző részeiből négy ember sietett a dolgozószoba felé. Richard Warwick édes-48 
 	
 	anyja, egy magas, tiszteletet parancsoló, idős hölgy, hálóköntösben. Sápadtnak látszott, és bot segítségével járt. 
 	– Mi történt, Jan? – kérdezte a különös, ártat-lanságot sugárzó, Faunarcú kamasz fiút, aki közvetlenül mögötte sietett le a lépcsőn, pizsamá-
 	ban. – Miért sétálgat mindenki összevissza az éjszaka közepén? – folytatta a tudakozódást, amikor egy ősz hajú, középkorú, puha flanel-köntöst viselő nő csatlakozott hozzájuk. – Benny! 
 	– kiáltotta az idős hölgy. – Mondja meg, mi folyik itt! 
 	Laura szorosan Miss Bennett mögött érkezett, így Mrs. Warwick nem hagyott fel a kérdezőskö-
 	déssel. 
 	– Mindannyian elveszítettétek a józan eszete-ket? Laura, mi történt? Jan... Jan... megmon-daná nekem valaki, hogy mi folyik ebben a házban? 
 	Fogadni mernék, hogy Richard volt – mondta a fiú, aki körülbelül tizenkilenc évesnek né-
 	zett ki, de a hangja és a mozdulatai fiatalabb gyermekre emlékeztettek. – Megint a ködbe lö-
 	völdöz. – A hangja nyűgösen csengett, ahogy hozzátette: – Mondd meg neki, hogy ne lövöl-dözzön, és ne ébresszen fel mindannyiunkat a legszebb álmunkból. Mélyen aludtam, ahogy Benny is. Igaz, Benny? Légy óvatos, Laura, Richard veszélyes. Richard veszélyes, Benny, légy óvatos! 
 	– Sűrű köd van odakint – jegyezte meg Laura a folyosó ablakán kitekintve. – Még az utat sem 49 
 	
 	látni rendesen. El sem tudom képzelni, mire lövöldözhet ebben a ködben. Ez képtelenség! 
 	Azonkívül, azt hiszem, egy kiáltást is hallottam. 
 	Miss Bennett – Benny – fürge mozgású, ele-ven nő, akiről egyértelműen lerítt, hogy valaha kórházi ápolónő volt, fontoskodó hangon felelt. 
 	– Igazán nem értem, miért vagy olyan nyugtalan, Laura. Richard csupán elszórakoztatja magát, mint máskor. De én nem hallottam sem-miféle lövést. Biztos vagyok benne, hogy nincs semmi baj. Szerintem csupán képzelődtél. De Richard valóban rendkívül önző, és ezt meg is fogom mondani neki. Richard! – kiáltotta, ahogy belépett a dolgozószobába. – Igazán, Richard, ez már tényleg túlzás, az éjszaka közepén. Mindannyiunkat halálra rémítesz... Richard! 
 	Laura háziköntösbe öltözve követte Miss Bennettet a szobába. Ahogy felkapcsolta a villanyt, és a kanapéhoz lépett, Jan jelent meg a nyomában. A fiú Miss Bennettre nézett, aki egy helyben állt, és a tolószékben ülő Richard Warwickra meredt. 
 	– Mi történt, Benny? – kérdezte Jan. – Mi a baj? 
 	– Richard – mondta Miss Bennett, és a hangja furcsán nyugodtnak tűnt. – Megölte magát. 
 	– Nézd! – kiáltotta a kis Jan izgatottan, az asztalra mutatva. – Richard fegyvere eltűnt. 
 	Felhangzott egy hang a kertből: 
 	– Mi folyik odabent? Csak nincs valami baj? 
 	A beugró kis ablakán kikémlelve, Jan elkiáltotta magát: 
 	50 
 	
 	– Hallgassátok csak! Valaki van odakint! 
 	– Odakint? – kérdezte Miss Bennett. – Kicsoda? – A teraszajtó felé fordult, és már éppen el akarta húzni a függönyt, amikor Starkwedder váratlanul megjelent. Miss Bennett ijedten hátralépett, ahogy Starkwedder befelé indult, és sürgetve tudakolta: 
 	– Mi történt itt? Mi a baj? – A pillantása a toló-
 	székben ülő Richárd Warwickra esett. – Ez az ember halott! – közölte. – Lelőtték. – Gyana-kodva körülpillantott a szobában, mindenkit vé-
 	gigpásztázva a tekintetével. 
 	– Ön kicsoda? – kérdezte Miss Bennett. – 
 	Hogyan jött be? 
 	– Árokba szaladtam az autómmal – felelte Starkwedder. – Már órákkal ezelőtt eltévedtem. 
 	Találtam egy kaput, és a házhoz siettem, hogy megpróbáljak segítséget vagy telefont találni. 
 	Lövést hallottam, aztán valaki kirohant a teraszajtón, és nekem ütközött. – A fegyverrel a kezé-
 	ben Starkwedder hozzátette: – Ezt elejtette. 
 	– Hová ment az az ember? – kérdezte Miss Bennett. 
 	– Honnan a pokolból tudhatnám ebben a ködben? – kérdezett vissza Starkwedder. 
 	Jan Richard holtteste előtt állt, és izgatottan nézte. – Valaki lelőtte Richárdot! – kiáltotta. 
 	– Úgy tűnik – helyeselt Starkwedder. – Jobban teszik, ha értesítik a rendőrséget. – Letette a fegyvert a tolószék mellett álló asztalra, felemelte a konyakosüveget, és töltött belőle az egyik pohárba. – Ki ő? 
 	51 
 	
 	– A férjem – közölte Laura kifejezéstelen arccal, miközben elindult, hogy helyet foglaljon a kanapén. 
 	Némi erőltetett aggodalommal a hangjában, Starkwedder odalépett a nőhöz. 
 	– Tessék... igya meg! – Laura felpillantott a férfira. – Nagy sokk érhette, asszonyom – tette hozzá nyomatékosan. 
 	Ahogy Laura elvette tőle a poharat, a   többi-eknek háttal álló Starkwedder egy cinkos mosolyt vetett felé, hogy felhívja a nő figyelmét az ujjlenyomat-problémára talált megoldására. 
 	Azután megfordult, ledobta a kalapját a fotelra, majd ahogy hirtelen észrevette, hogy Miss Bennett Richard Warwick holttestéhez hajol, gyorsan megpördült. 
 	– Nem, ne érjen semmihez, asszonyom! 
 	– szólt rá a nőre. – Úgy fest, hogy itt gyilkosság történt, és ha erről van szó, semmihez sem szabad hozzányúlni. 
 	Miss Bennett felegyenesedett, és döbbent arccal lépett hátra a székben ülő holttesttől. 
 	– Gyilkosság? – kiáltotta. – Nem lehet gyilkosság! 
 	Mrs. Warwick, a halott férfi anyja, közvetlenül az ajtóban állt meg, miután belépett a dolgozó-
 	szobába. Most azonban közelebb jött, hogy megkérdezze: 
 	– Mi történt? 
 	– Richardot lelőtték! Richardot lelőtték! – ki-
 	áltozta Jan.   Inkább izgatottnak tűnt, mint rémültnek. 
 	52 
 	
 	– Hallgass, Jan – utasította Miss Bennett. 
 	– Jól hallottam, amit mondott? – kérdezte Mrs. Warwick csendesen. 
 	– Azt mondta... gyilkosság – felelte Benny, Starkwedder felé intve. 
 	– Richard – suttogta Mrs. Warwick, miközben Jan a holttest fölé hajolt, és azt kiabálta: – Néz-zétek.. . nézzétek... van valami a zsebében... egy papír... írás van rajta. – Már nyúlt is a cédula felé, de Starkwedder parancsa megállította: 
 	– Ne érj hozzá... azt csinálsz, amit akarsz, de ne érj hozzá! Majd lassan, hangosan elolvasta az írást. – „Május... tizenöt... visszafizetve." 
 	– Szent Isten! MacGregor! – kiáltotta Miss Bennett a kanapé mögé lépve. 
 	Laura felállt. Mrs. Warwick elgondolkodva ráncolta a homlokát. 
 	– Úgy érted – mondta –, hogy az a férfi... az apa... a kisfiú, akit elgázolt...? 
 	– Hát persze, MacGregor – mormolta Laura magában, miközben leült a fotelba. 
 	Jan a holttesthez lépett. 
 	– Nézzétek... az egészet az újságból... vág-ták ki – kiáltotta izgatottan. 
 	Starkwedder ismét visszatartotta: 
 	– Ne, ne nyúlj hozzá – figyelmeztette. – Ott kell hagyni a rendőröknek. – Tett egy lépést a telefon felé. – Én hívjam...? 
 	– Ne – mondta Mrs. Warwick eltökélten. 
 	– Majd én. – Kézbe véve az irányítást, összeszedte a bátorságát, a telefonhoz ment, és tárcsázni 53 
 	
 	kezdett. Jan izgatottan a zsámolyhoz futott, és feltérdelt rá. 
 	– Az a férfi, aki elrohant – kérdezte Miss Bennett-től –, gondolod, hogy ő.. ? 
 	– Ssss, Jan – hallgattatta el a fiút Miss Bennett erélyesen, miközben Mrs. Warwick halk, de tiszta és határozott hangon szólt a telefonba. 
 	– Rendőrség? A Llangelert-házból beszélek. 
 	Mr. Richard Warwick otthonából. Most találtunk rá Mr. Warwickra... lelőtték. 
 	Beszélt tovább a telefonba. A hangja halk maradt, de a szobában jelen lévők feszülten fi-gyeltek. 
 	– Nem, egy idegen talált rá – hallották a szavait. – Egy férfi, akinek az autója a ház közelé-
 	ben robbant le, azt hiszem... Igen, meg fogom mondani neki. Telefonálni fogok a fogadóba. Az önök egyik autója el tudja majd vinni oda, ha itt végeztek.. ? Nagyszerű. 
 	A társaság felé fordulva Mrs. Warwick beje-lentette: 
 	– A rendőrök itt lesznek, amilyen hamar csak tudnak ebben a ködben. Két autóval jönnek, melyek közül az egyik azonnal visszafordul, hogy elvigye ezt az úriembert – Starkwedder felé intett – a faluba, a fogadóba. Azt akarják, hogy ma éjszaka itt maradjon a közelben, hogy holnap reggel elérhető legyen a kihallgatáshoz. 
 	– Nos, minthogy nem tudok távozni az árokba szorult autómmal, nekem megfelel – közölte Starkwedder. 
 	Miközben beszélt, a folyosóra vezető ajtó ki-54 
 	
 	nyílt, és egy sötét hajú, közepes súlyú, negyvenes éveiben járó férfi lépett be a szobába, aki éppen a köntöse zsinórjának megkötésével fog-lalatoskodott. Az ajtón belépve hirtelen megállt. 
 	– Valami baj van, asszonyom? – kérdezte Mrs. 
 	Warwickot. Majd az idős hölgy mellett elnézve meglátta Richard Warwick holttestét. – Ó, Istenem! – kiáltotta. 
 	– Attól tartok, szörnyű tragédia történt, Angell 
 	- felelte Mrs. Warwick. – Mr. Richardot lelőtték, és a rendőrség már úton van idefelé. – Starkwedderhez fordulva folytatta: – Ez itt Angell. Ő. . 
 	ő volt Richard inasa. 
 	Az inas enyhe, gépies meghajlással vette tudomásul Starkwedder jelenlétét. 
 	– Ó, Istenem – ismételte meg, miközben egyre csak néhai munkaadója holttestét bámulta. 
 	55 
 	
 	56 
 	
 	Hatodik fejezet 

 	

 	Másnap reggel tizenegy órakor Richard Warwick dolgozószobája valamivel barátságosabban festett, mint az előző, ködös éjszakán. Először is, a nap ragyogva sütött ezen a hűvös, tiszta, fényes délelőttön, és a teraszajtó szélesre tárva állt. A holttestet az éjszaka elszállították, és a tolószé-
 	ket begurították a beugróba, így korábbi, köz-ponti helyét a szobában a fotel vette át. A kis-asztalról mindent eltávolítottak a konyakosüveg és a hamutartó kivételével. Egy jóképű, húszas éveiben járó, rövid barna hajú férfi tweed sport-kabátba és tengerészkék nadrágba öltözve ül-dögélt a tolószékben, egy verseskötetet olvas-gatva. Néhány perc elmúltával felállt. 
 	– Gyönyörű – mormolta maga elé. – Találó és gyönyörű. – A hangja lágy és dallamos volt, erős walesi akcentussal beszélt. 
 	A fiatalember becsukta a könyvet, és visszatette a beugróban álló könyvespolcra. Majd mi-után néhány percig tüzetesen szemlélte a szobát, a nyitott teraszajtóhoz sétált, és kilépett a teraszra. Majdnem azonnal egy középkorú, zö-
 	mök testalkatú, pókerarcú férfi lépett be a folyosóról a szobába, aktatáskával a kezében. A terasz felé néző fotelhoz lépett, rátette a táskát, majd kinézett az ajtón át. 
 	57 
 	
 	– Cadwallader őrmester! – kiáltotta élesen. 
 	A fiatalember visszafordult a szoba felé. 
 	– Jó napot, Thomas felügyelő! – mondta, majd dallamos hangon folytatta: – „Párák és érett ízek évszaka, jössz s hőhíved, a sárga nap, örül." 1 
 	A felügyelő, aki közben nekilátott a kabátja kigombolásának, most megállt, és szúrós tekintettel meredt a fiatal őrmesterre. 
 	– Elnézést, mit mondott? – kérdezte, nyilvánvaló gúnnyal a hangjában. 
 	– Ez Keats – tájékoztatta az őrmester, és láthatóan rendkívül elégedett volt magával. A fel-
 	ügyelő válaszul vészjósló tekintetet vetett rá, majd megvonta a vállát, levette a kabátját, rá-
 	dobta a beugróban álló tolószékre, majd visszatért az aktatáskájáért. 
 	– Alig hiszem el, hogy ilyen szép napunk van 
 	– folytatta Cadwallader őrmester. – Ha arra gondolok, milyen rettenetesen nehezen értünk ide tegnap éjjel. Évek óta nem volt részünk ilyen szörnyű ködben. „A sárga köd háta az ablakot súrolja." 2 T. S. Eliot. – Várta, mit szól a felügyelő az idézethez, de miután nem kapott választ, folytatta: – Nem csoda, hogy ennyi baleset tör-tént a Cardiffba vezető úton. 
 	– Rosszabb is lehetett volna – jegyezte meg a felügyelő közönyösen. 
 	– Hát, nem is tudom – mondta az őrmester, 1 Tóth Árpád fordítása. 
 	2 Kálnoky László fordítása. 
 	58 
 	
 	belemelegedve a témába. – Az ott, Porthcawlnál csúnya karambol volt. Egy halott, két súlyosan sérült gyerek. És az anya a lelkét is kisírta az út mellett. „A szegény nyomorult csak egyre sírt"... 
 	A felügyelő közbevágott. 
 	– Végeztek már az ujjlenyomatos fiúk? – kérdezte. 
 	Cadwallader őrmester hirtelen felismerte, hogy jobban teszi, ha visszatér az előttük álló feladathoz, és sietve felelt: 
 	– Igen, uram. Idekészítettem önnek mindent. 
 	– Elvett egy iratgyűjtőt az asztalról, és kinyitotta. 
 	A felügyelő leült az íróasztal előtt álló székre, és nekilátott, hogy megvizsgálja az iratgyűjtő-
 	ben fekvő, első ujjlenyomatos adatlapot. 
 	– Nem volt probléma a ház lakóival az ujjlenyomatok felvételénél? – kérdezte közben a fel-
 	ügyelő. 
 	– Nem, nem volt semmi gond – felelte az őrmester. – Rendkívül szolgálatkészek voltak... úgy is mondhatnánk: égtek a vágytól, hogy segít-hessenek. És ez a legkevesebb, amit elvárha-tunk tőlük. 
 	– Hát, nem is tudom – ellenkezett a felügyelő. – A legtöbb ember általában őrült cirkuszt csap a dologból. Mintha azt gondolnák, hogy az ujjlenyomatuk bekerül a bűnügyi nyilvántartóba. – Mély lélegzetet vett, kinyújtóztatta a kar-jait, majd folytatta a iratgyűjtő tartalmának tanulmányozását. – Lássuk csak! Mr. Warwick... 
 	ez az elhunyt. Mrs. Laura Warwick, a felesége. 
 	Idősebb Mrs. Warwick, az édesanyja, ifjú Jan 59 
 	
 	Warwick, Miss Bennett és... Ez ki? Angle? Ó, Angell. Á, igen, ez az ápoló, ugye? És két továb-bi ujjlenyomatcsoport. Nézzük csak... Hm. A teraszajtó külső ablakán, a konyakosüvegen, egy poháron átfedésben Richard Warwickkal, Angell-lel és Laura Warwickkal, az öngyújtón... és a fegyveren. Ez az a fickó lesz, Michael Starkwedder. Ő adott Mrs. Warwicknak konyakot, és természetesen ő volt az, aki behozta a fegyvert a kertből. 
 	Cadwallader őrmester lassan bólintott. 
 	– Mr. Starkwedder – morogta, gyanakvást sej-tetető hangon. 
 	A felügyelő, mintha mulatna a megjegyzésén, megkérdezte: – Nem tetszik a fickó? 
 	– Mit keres itt? Ezt szeretném én tudni – felelte az őrmester. – Árokba hajtott az autójával, és betért egy olyan házba, ahol éppen gyilkosság történt? 
 	A felügyelő úgy fordította a székét, hogy szembekerüljön fiatal kollégájával. 
 	– Maga is kis híján árokba hajtott a mi  autónkkal tegnap éjjel, betérve egy olyan házba, ahol éppen gyilkosság történt. És hogy mit keres itt? 
 	Itt tartózkodott – ezen a környéken – a múlt hé-
 	ten, egy kis házat vagy villát keres magának. 
 	Az őrmester arcán látszott, hogy nem győzte meg a magyarázat, így a felügyelő visszafordult az íróasztalhoz, és kelletlenül hozzátette: 
 	– Állítólag walesi volt a nagymamája, és gyermekkorában itt töltötte a vakációkat. 
 	Az őrmester megenyhülten bólintott. 
 	60 
 	
 	– Ah, nos, ha a nagymamája walesi volt, az egészen más, nem igaz? – Felemelte a jobb karját, és szavalni kezdett: „Az egyik út Londonba visz, a másik út Walesbe. Az én utam a tengerre fut, a végtelen vízre." John Masefield, kitűnő költő 
 	volt. Rendkívül találó. 
 	A felügyelő panaszra nyitotta a száját, de az-után meggondolta magát, és inkább elmosolyodott. 
 	– Most már bármelyik percben megkaphat-juk a jelentést Starkwedderről Abadanból – kö-
 	zölte a fiatal őrmesterrel. – Megvannak az ujjlenyomatai az összehasonlításhoz? 
 	– Elküldtem Jonest a fogadóba, ahol a fickó tegnap éjjel megszállt – tájékoztatta Cadwallader a felettesét – de épp az autószerelőnél járt, hogy megtudakolja, vállalják-e az autója megjavítá-
 	sát. Jones odatelefonált az autószerelőhöz, ahol sikerült is beszélnie vele. Azt mondta, vallomást tesz az őrszobán, amilyen hamar csak tud. 
 	– Rendben van. Most pedig nézzük ezt a má-
 	sodik sorozat azonosítatlan ujjlenyomatot. Egy férfitenyér a halott mellett álló asztalon, és elke-nődött nyomatok a teraszajtó külső és belső 
 	oldalán egyaránt. 
 	– Lefogadom, hogy ez MacGregor! – kiáltotta az őrmester, és csettintett egyet. 
 	– I-igen. Lehetséges – hagyta helyben a fel-
 	ügyelő vonakodva. – De a fegyveren nem sze-repeltek. És felteszem, hogy annak az embernek, aki fegyvert fog, és meggyilkol valakit, egé-
 	szen biztosan van annyi esze, hogy kesztyűt húz. 
 	61 
 	
 	– Nem tudom – töprengett az őrmester. – Egy olyan zavarodott alak, mint ez a MacGregor, beletébolyodva a gyermeke halálába, nem biztos, hogy gondol rá. 
 	– Nos, hamarosan meg kell kapnunk 
 	MacGregor jellemrajzát Norwichból - jegyezte meg a felügyelő. 
 	Az őrmester leereszkedett a zsámolyra. 
 	– Az egy igen szomorú történet, bárhogyan is vesszük – mondta. – Nem sokkal a felesége ha-lála után az egyetlen gyermekét megöli egy szá-
 	guldozó autós. 
 	– Ha, ahogyan maga mondta, valóban szá-
 	guldozó autós tette volna – javította ki a felügyelő 
 	türelmetlenül akkor Richard Warwickot leültették volna gondatlanságból elkövetett ember-
 	ölésért vagy legalábbis közlekedési baleset okozásáért. A helyzet azonban az, hogy még bírság fizetésére sem kötelezték. – Lehajolt a táskájá-
 	hoz, és elővette belőle a gyilkos fegyvert. 
 	– Olykor szörnyű hazugságokra vetemednek az emberek – morogta Cadwallader őrmester komoran. – „Úristen! Ez a világ már egészen a hazudozásra adta magát!" 3 Ez Shakespeare. 
 	A felettes tiszt némán felemelkedett az asztal mellől, és az őrmesterre meredt. Egy pillanattal később a fiatalember összeszedte magát, és talpra ugrott. 
 	– Egy férfitenyér lenyomata az asztalon – 
 	dünnyögte a felügyelő, miközben az asztalhoz 3 Vas István fordítása. 
 	62 
 	
 	sétált, a kezében a fegyverrel, és letekintett az asztallapra. – Vajon kié lehet? 
 	– Talán a ház egyik vendégéé – javasolta Cadwallader őrmester segítőkészen. 
 	– Talán – egyezett bele a felügyelő. De úgy értesültem Mrs. Warwicktól, hogy tegnap nem érkezett vendég a házba. Az az inas – Angell – 
 	talán többet tud mondani nekünk. Menjen és keresse meg, rendben? 
 	– Igen, uram – felelte Cadwallader távozóban. 
 	A felügyelő, ahogy egyedül maradt, széttárta tenyerét az asztalon, és a szék fölé hajolt, mintha egy láthatatlan személyre tekintene le. Az-után a teraszajtóhoz ment, kilépett a kertbe, és jobbra, majd balra pillantott. Megvizsgálta az ajtó zárját, és épp akkor fordult vissza a szoba felé, amikor az őrmester visszatért Richard Warwick inas-ápolója, Angell társaságában, aki szürke gyapjúzakót, fehér inget, sötét nyakkendőt és csíkos nadrágot viselt. 
 	– Henry Angell? – kérdezte a felügyelő. 
 	– Igen, uram – felelte Angell. 
 	– Üljön le, kérem – mondta a felügyelő. 
 	Angell odalépett a kanapéhoz, és leült. 
 	– Lássuk csak – folytatta a felügyelő – maga volt Richard Warwick ápolója és inasa... mennyi ideje? 
 	– Három és fél éve, uram – felelte Angell. A modora kifogástalan volt, de valami hamisság bujkált a tekintetében. 
 	– Szerette a munkáját? 
 	63 
 	
 	– Kielégítőnek találtam, uram – hangzott Angell válasza. 
 	– Milyen munkaadónak bizonyult Mr. Warwick? – kérdezte a felügyelő. 
 	– Nos, nehéz természete volt. 
 	– De voltak előnyei is a munkakörének, nem igaz? 
 	– Igen, uram – ismerte be Angell. – Rendkí-
 	vül kedvező fizetést kaptam. 
 	– És ez kárpótolta a kellemetlenségekért, igaz? 
 	- erősködött a felügyelő. 
 	– Igen, uram. Azon fáradozom, hogy össze-gyűjtsek egy kis megtakarított pénzt. 
 	A felügyelő elhelyezkedett a fotelban, és letette a fegyvert maga mellé az asztalra. 
 	– Mivel foglalkozott, mielőtt Mr. Warwickhoz került? faggatta Angellt. 
 	– Ugyanilyen jellegű munkával, uram. Meg-mutathatom az ajánlóleveleimet – válaszolta az inas. – Mindig elégedettek voltak velem, remé-
 	lem. Akadt néhány igen problémás munkaadóm... vagy inkább páciensem. Sir James Walliston, például. Ő most önkéntes ápoltja lett egy elmegyógyintézetnek. Rendkívül nehéz természetű ember, uram. – Lehalkította kissé a hangját, ahogy hozzátette: – Drogok! 
 	– Nos, igen – mondta a felügyelő. – Gondolom, Mr. Warwick esetében nem volt szó dro-gokról? 
 	– Nem, uram. Mr. Warwick a konyakot részesítette előnyben. 
 	– Sokat ivott, igaz? – kérdezte a felügyelő. 
 	64 
 	
 	– Igen, uram – felelte Angell. Rengeteget ivott, de nem volt alkoholista, ha érti, mire gondolok. Sosem mutatkoztak rajta betegségre utaló tünetek. 
 	A felügyelő tartott egy kis szünetet, mielőtt megkérdezte: 
 	– És mi ez az egész a fegyverekkel és piszto-lyokkal és... állatokra lövöldözéssel? 
 	– Nos, ez volt a hobbija, uram magyarázta Angell. – Amit a mi szakmánkban kompenzáció-
 	nak nevezünk. Ahogy hallottam, annak idején nagyvadakra vadászott. Egész kis fegyvergyűjteménye van a hálószobájában. – Fejével hátra-intett a válla fölött, hogy jelezze, merre található a házban az említett helyiség. – Vadászpuskák, karabélyok, légpuskák, pisztolyok és revolverek. 
 	– Értem bólintott a felügyelő. – Nos, akkor vessen egy pillantást erre a fegyverre. 
 	Angell felállt, és az asztalhoz lépett, majd elbizonytalanodott. 
 	– Semmi gond – mondta a felügyelő –, kéz-be veheti, ha akarja. 
 	Angell óvatosan elvette a fegyvert. 
 	– Felismeri? - kérdezte a felügyelő. 
 	– Nehéz lenne eldönteni, uram – felelte az inas. – Olyan, mintha Mr.   Warwick gyűjtemé-
 	nyébe tartozna, de én valójában nem sokat értek a lőfegyverekhez. Nem tudom biztosan meg-mondani, melyik pisztolyt tettem mellé az asztalra tegnap éjjel. 
 	– Nem ugyanazt használta minden este? – 
 	kérdezte a felügyelő. 
 	65 
 	
 	– Ó, nem, a pillanatnyi szeszélyétől függött a választása – magyarázta Angell. – Mindig másik fegyvert használt. – Az inas odanyújtotta a fegyvert a felügyelőnek, aki átvette tőle. 
 	– Mi értelme volt pisztolyt adni neki tegnap este, abban a ködben? – tudakolta a felügyelő. 
 	– Ez csak egy szokás volt, uram – felelte Angell. – Bevett esti szokás. 
 	– Rendben van... megtenné, hogy visszaül, kérem? 
 	Angell ismét helyet foglalt a kanapé egyik vé-
 	gén. A felügyelő a pisztoly csövét vizsgálgatta, majd megkérdezte: 
 	– Mikor látta utoljára Mr. Warwickot? 
 	– Háromnegyed tíz körül, uram – mondta Angell. – Ott volt mellette a konyak egy pohárral, és a választott fegyver. Eligazítottam a takarót a térdén, és jó éjszakát kívántam neki. 
 	– Mr. Warwick sosem feküdt le? – kérdezte a felügyelő. 
 	– Nem, uram – felelte az inas. – Legalábbis a szó hagyományos értelmében, nem. Mindig a székében aludt. Minden reggel hat órakor be-hoztam neki a teát, azután a hálószobájába tol-tam, melyhez fürdőszoba is tartozik, ahol megfürdött, megborotválkozott, és azután általában aludt egészen ebédig. Éjszaka álmatlanságban szenvedett, ezért szívesebben maradt a széké-
 	ben. Meglehetősen különc ember volt. 
 	– És a teraszajtó csukva volt, amikor ön ma-gára hagyta? 
 	– Igen, uram – felelte Angell. – Tegnap éjjel 66 
 	
 	sűrű köd volt, és Mr. Warwick nem akarta, hogy beszivárogjon a házba. 
 	– Értem. Az ajtó csukva volt. Be is volt zárva? 
 	– Nem, uram. A teraszajtót sosem tartottuk zárva. 
 	Hogy Mr. Warwick kinyithassa, ha úgy tartja kedve? 
 	– Ó, igen, uram. Ahogy látja, tolószéke volt. 
 	Odagurulhatott az ajtóhoz, és kinyithatta, ha éjjel kitisztult az idő. 
 	– Értem. – A felügyelő gondolkodott egy pillanatig, majd azt kérdezte: – Nem hallotta a lö-
 	vést tegnap éjjel? 
 	– Nem, uram – felelte Angell. 
 	A felügyelő a kanapéhoz sétált, és felülről tekintett le Angellre. 
 	– Ez meglehetősen különös, nem? – kérdezte. 
 	– Nem, nem igazán, uram – hangzott a felelet. – Tudja, az én szobám távol esik innen. Egy folyosó végén és egy párnázott ajtó mögött, a ház másik oldalán. 
 	– Ez felettébb furcsa, tekintve, hogy a gazdá-
 	jának esetleg szüksége lehetett magára, nemde? 
 	– Ó, nem, uram – mondta Angell. – Volt egy csengője, ami a szobámban jelzett. 
 	– De tegnap éjjel egyáltalán nem nyomta meg a csengőjét? 
 	– Nem, uram – ismételte meg Angell. – Ha megtette volna, azonnal felébredek. Minthogy a csengő, ha fogalmazhatok így, meglehetősen hangos, uram. 
 	67 
 	
 	Thomas felügyelő előrehajolt a kanapé karfáján át, hogy más oldalról közelítsen Angellhez. 
 	– Mondja csak... – kezdte visszafojtott türelmetlenséggel a hangjában, de szavait félbeszakította a telefon fülsértő csengése. Várta, hogy Cadwallader őrmester felvegye a kagylót, de a fiatalember láthatóan nyitott szemmel álmodo-zott, az ajka hangtalanul mozgott, talán valami poétikus tűnődésbe feledkezve. Néhány másodperc elmúltával észrevette, hogy a felügyelő 
 	merőn figyeli, és hogy cseng a telefon. 
 	– Sajnálom, uram, de épp egy vers születik... 
 	– magyarázkodott, miközben odament az asztalhoz, hogy felvegye a kagylót. – Cadwallader őrmester beszél – mondta. Kis szünet következett, majd hozzátette: – Ah, igen, valóban. – Újabb szünet után a felügyelőhöz fordult. – A norwichi rendőrség, uram. 
 	Thomas felügyelő átvette Cadwalladertől a telefonkagylót, és leült az íróasztalhoz. 
 	– Maga az, Edmundson? – kérdezte. – Itt Thomas beszél... Megkapták, rendben... Igen... 
 	Calgary, igen... Igen.... Igen, a nagynéni, mikor halt meg?. . Ó, két hónappal ezelőtt. . Igen, értem... Calgary, Harmincnegyedik utca, tizennyolcas szám. - Türelmetlenül Cadwalladerre pillantott, és jelezte, hogy írja fel a címet. – 
 	Igen... Ó, igen, az volt, nem igaz?... Igen, lassan, kérem. – Ismét jelentőségteljesen az őrmesterre pillantott. – Közepes magasságú – ismé-
 	telte. – Kék szem, sötét haj és szakáll... Igen, azt mondja, emlékszik az ügyre...? Igazán? Erő- 
 	68 
 	
 	szakos fickó...? Igen... Átküldi nekünk? Értem... 
 	Nos, köszönöm, Edmundson. Mondja, és mi a maga véleménye?... Igen, igen, tudom, mit derített ki a nyomozás, de maga mit gondol?... 
 	Ah, megtette, igazán?... Már korábban is egyszer-kétszer... Igen, természetesen, mindent fi-gyelembe véve... Rendben. Köszönöm. 
 	Letette a telefonkagylót, és az őrmesterhez fordult. 
 	– Nos, kaptunk némi információt MacGregor-ról. Úgy tűnik, hogy miután a felesége meghalt, Kanadából Angliába utazott, hogy a gyermekét a felesége egyik nagynénjénél hagyja Észak-Walshamben, mert állást kapott Alaszkában, ahová nem vihette magával a fiút. Láthatóan rendkívül megrázta a gyerek halála, és bosszút esküdött Warwick ellen. Ez nem szokatlan jelenség az ilyen balesetek után. Mindenesetre visszautazott Kanadába. A norwichiak tudják a címét, és odaszólnak Calgaryba. A nagynéni, akinél a gyermeket akarta hagyni, két hónappal ezelőtt meghalt. – Váratlanul Angellhez fordult. 
 	– Felteszem, maga is ott volt akkoriban, igaz, Angell? Autóbaleset Észak-Walshamben, gyer-mekgázolás. 
 	– Ó, igen, uram – felelte Angell. – Pontosan emlékszem. 
 	A felügyelő felállt az íróasztaltól, és az inas-hoz lépett. Látva, hogy az íróasztal széke üres, Cadwallader őrmester gyorsan kihasználta a lehetőséget, hogy leüljön. 
 	69 
 	
 	– Mi történt? – kérdezte a felügyelő Angellt. 
 	– Beszéljen nekem a balesetről. 
 	– Mr. Warwick a főúton autózott, és egy kisfiú szaladt ki az egyik házból – mondta Angell. 
 	– De az is lehet, hogy a fogadóból. Igen, azt hiszem, a fogadóból. Esélye sem volt rá, hogy megálljon. Mr. Warwick átgázolt rajta, mielőtt egyáltalán végiggondolhatta volna, mit tegyen. 
 	– Túl gyorsan hajtott, igaz? – kérdezte a fel-
 	ügyelő. 
 	– Ó, nem, uram. Ezt teljesen egyértelműen bebizonyították a tárgyaláson. Mr. Warwick bő-
 	ven a sebességhatár alatt járt. 
 	– Tudom, hogy ezt állította – jegyezte meg a felügyelő. 
 	– Mert ez volt az igazság, uram – erősködött Angell. – Warburton nővér, Mr. Warwick akkori ápolója is az autóban ült, és ő tanúsította. 
 	A felügyelő a kanapé egyik végéhez sétált. 
 	– Éppen akkor pillantott rá a sebességmérő-
 	re? – tudakolta. 
 	– Azt hiszem, Warburton nővér történetesen éppen a sebességmérőre pillantott – felelte Angell rezzenéstelen arccal. – Elmondta, hogy harminc-negyven kilométeres sebességgel ha-ladtak. Mr. Warwick ellen ejtettek minden vádat. 
 	– De a fiú apja más véleményen volt? – kérdezte a felügyelő. 
 	– Ez teljesen természetes, uram – jegyezte meg Angell. 
 	– Ivott előtte Mr. Warwick? 
 	Angell igyekezett kitérő választ adni. 
 	70 
 	
 	– Azt hiszem, egy pohár sherryt, uram. – Egymásra pillantottak Thomas felügyelővel. Azután a felügyelő a teraszajtóhoz sétált, elővette a zsebkendőjét, és kifújta az orrát. – Nos, azt hiszem, egyelőre ennyi elég is lesz – mondta az inasnak. 
 	Angell felállt, és az ajtóhoz ment. Egy pillanatnyi habozás után visszafordult. 
 	– Elnézést kérek, uram – mondta. – Mr. Warwickot a saját fegyverével lőtték le? 
 	A felügyelő ránézett. 
 	– Ez majd kiderül – jegyezte meg. – Bárki lőt-te is le, összeütközött Mr. Starkwedderrel, aki éppen a ház felé tartott, hogy segítséget kérjen az elakadt járművéhez. Az ütközéskor a férfi elejtett egy fegyvert. Mr. Starkwedder felvette... 
 	ezt a fegyvert. – Az asztalon fekvő pisztolyra mutatott. 
 	– Értem, uram. Köszönöm, uram – mondta Angell, és ismét az ajtó felé fordult. 
 	– Erről jut eszembe – szólalt meg a felügyelő 
 	– érkezett a házba látogató a tegnapi nap fo-lyamán? Különös tekintettel a tegnap estére? 
 	Angell egy pillanatig hallgatott, majd ravasz tekintettel a felügyelőre nézett. 
 	– Nem emlékszem senkire, uram... e pillanatban – felelte. Elhagyta a szobát, és becsukta az ajtót maga mögött. 
 	Thomas felügyelő visszament az íróasztalhoz. 
 	– Ha engem kérdez – mondta csendesen az őrmesternek – ez a fickó nem sok jót ígér. Egyetlen szavába sem tudok belekötni, de nem tetszik nekem. 
 	71 
 	
 	– Ebben a kérdésben egy véleményen vagyok önnel, uram - felelte Cadwallader. – Nem az a fajta alak, akiben meg tudnék bízni, sőt azt is ki merem mondani, hogy azzal a balesettel sincs minden rendben. 
 	Hirtelen rádöbbent, hogy a felügyelő fölötte áll, és gyorsan felpattant a székből. A felügyelő 
 	kézbe vette a jegyzeteket, amit Cadwallader az imént készített, és átfutotta a sorokat. 
 	– Az a gyanúm, hogy Angell tud valamit a tegnap estéről, amit nekünk nem mesélt el 
 	– kezdte, de nem folytatta a mondatot. – Hát, ez meg micsoda? „Bús köd száll novemberben, de ritkán decemberben." Gondolom, ez nem Keats? 
 	– Nem – jelentette ki Cadwallader büszkén. – 
 	Ez Cadwallader. 
 	72 
 	
 	Hetedik fejezet 

 	
 	
 	A felügyelő udvariatlanul visszadobta Cadwalla-dernek a jegyzettömbjét, ahogy kinyílt az ajtó, és belépett Miss Bennett, gondosan becsukva maga mögött az ajtót. – Felügyelő! – mondta. 
 	– Mrs. Warwick nagyon szeretne találkozni önnel. Kissé idegesen viselkedik. – Majd sietve hozzátette: – Úgy értem, hogy az idősebb Mrs. Warwick, Richard édesanyja. Ő nem vallja be, de azt hiszem, nincs túl jó egészségi állapotban, ezért kérem, bánjanak vele kíméletesen. Tudnának most beszélni vele? 
 	– Ó, természetesen – felelte a felügyelő. – Kérje meg, fáradjon be. 
 	Miss Bennett kinyitotta az ajtót, bólintott, és Mrs. Warwick belépett. 
 	– Minden rendben, Mrs. Warwick – nyugtatta meg az idős nőt a házvezetőnő, majd elhagyta a szobát, és becsukta maga mögött az ajtót. 
 	– Jó napot, asszonyom – üdvözölte a fel-
 	ügyelő. 
 	Mrs. Warwick nem viszonozta a köszönést, hanem azonnal a lényegre tért. 
 	– Mondja meg, felügyelő úr – parancsolta –, milyen eredményre jutottak? 
 	 –  Még korai lenne nyilatkoznom róla, asszo-73 
 	
 	nyom – felelte a férfi –, de nyugodjon meg, mindent megteszünk, amit csak tudunk. 
 	Mrs. Warwick leült a kanapéra, és a botját a karjának támasztotta. 
 	– Ez a férfi, ez a MacGregor – mondta. – Lát-ták valahol a környéken? Felfigyelt rá valaki? 
 	– Már kérdezősködtünk róla – tájékoztatta a felügyelő az idős hölgyet. – De mind ez idáig nincs jele annak, hogy idegen férfit láttak volna a környéken. 
 	– Az a szegény kisfiú – folytatta Mrs. Warwick. 
 	– Úgy értem, az, akit Richard elgázolt. Gondolom, megháborodott tőle a férfi elméje. Mondták, hogy nagyon erőszakosan és gorombán vi-selkedett akkoriban. Bár ez talán természetes. 
 	De hogy két év után! Képtelenségnek látszik. 
 	– Igen – helyeselt a felügyelő –, elég hosszú várakozási időnek tűnik. 
 	– De hát egy skótról van szó, természetesen 
 	– emlékezett vissza Mrs. Warwick. – Egy MacGregor. A skótok türelmes, konok emberek. 
 	– Valóban azok – kiáltotta Cadwallader őrmester magáról megfeledkezve, majd hangosan kezdett gondolkodni. – A skót ember jellemé-
 	nél nem sok érdekesebb jelenség akad a vilá-
 	gon – mondta, de a felügyelő rosszalló pillantá-
 	sa láttán elhallgatott. 
 	– Nem kapott a fia előzetes figyelmeztetést? 
 	– kérdezte Thomas felügyelő Mrs. Warwickot. – 
 	Fenyegető levelet? Vagy valami ehhez hasonlót? 
 	– Nem, biztos vagyok benne, hogy nem ka-74 
 	
 	pott felelte a nő határozottan. – Richard emlí-
 	tette volna. Nevetett volna rajta. 
 	– Egyáltalán nem vette volna komolyan? 
 	– tudakolta a felügyelő. 
 	– Richard mindig kinevette a veszélyt – felelte Mrs. Warwick. Úgy tűnt, büszke a fiára. 
 	– A baleset után – folytatta a felügyelő – aján-lott a fia valami kártérítést a gyerek apjának? 
 	– Természetesen – bólintott Mrs. Warwick. – 
 	Richard nem volt gonosz ember. De visszautasították. Felháborodottan visszautasították, ha szabad így fogalmaznom. 
 	– Nagyszerű - mormolta a felügyelő. 
 	– Úgy tudom, MacGergor felesége meghalt – 
 	próbált visszaemlékezni Mrs. Warwick. – Nem maradt senkije a világon, csak a kisfiú. Igazán nagy tragédia volt. 
 	– De véleménye szerint nem a fia hibájából történt? – kérdezte a felügyelő. 
 	Amikor Mrs. Warwick nem válaszolt, megismételte a kérdést. 
 	– Azt kérdem... nem a fia hibájából történt? 
 	Az asszony egy hosszú pillanatig hallgatott, mielőtt megszólalt: – Hallottam. 
 	– Talán másként vélekedik a dologról? – erős-ködött a felügyelő. 
 	Mrs. Warwick zavartan elfordította a fejét a kanapén, egy párnát gyűrögetve. 
 	– Richard túl sokat ivott – mondta végül. 
 	– Ahogy természetesen aznap is. 
 	– Egy pohár sherryt? – sürgette a felügyelő. 
 	– Egy pohár sherryt! – ismételte meg Mrs. 
 	75 
 	
 	Warwick keserű nevetéssel. – Richard igen sokat ivott. Igen-igen... sokat ivott. Az az üveg ott... 
 	– A konyakosüveg felé intett, mely az asztalon állt, a teraszajtó melletti fotel közelében. – Azt az üveget minden este megtöltötték, és reggel-re gyakorlatilag kiürült. 
 	A zsámolyon ülve, Mrs. Warwickkal egyenesen szembenézve a felügyelő halkan azt kérdezte: 
 	– Tehát ön úgy gondolja, hogy a fia hibájából történt a baleset? 
 	– Hát persze hogy az ő hibájából – felelte az asszony. – Sosem volt egy szemernyi kétségem sem efelől. 
 	– De felmentették a vádak alól – emlékeztette a felügyelő. 
 	Mrs. Warwick felnevetett. 
 	– Az a nő, aki mellette ült az autóban? Az a Warburton nőszemély? – Elhúzta a száját. – Az bolond volt, és rajongott Richardért. Felteszem, hogy a fiam tekintélyes összeget fizetett neki a vallomásáért. 
 	– Ezt biztosan tudja? – kérdezte a felügyelő 
 	éles hangon. 
 	Mrs. Warwick ugyanolyan éles hangon felelt: 
 	– Nem tudok semmit biztosan, de levonom a magam következtetéseit. 
 	A felügyelő Cadwallader őrmesterhez lépett, elvette tőle a jegyzeteit, miközben Mrs. Warwick tovább beszélt. 
 	– Azért mondom el önnek mindezt, mert az igazat akarja tudni, nem? Bizonyos akar lenni abban, hogy a kisfiú apjának elegendő indítéka 76 
 	
 	lehetett a gyilkossághoz. Nos, véleményem szerint, elég oka volt rá. Csak azt nem tudom elképzelni, hogy ennyi idő után... – Nem fejezte be. 
 	A felügyelő felnézett a jegyzetekből, amit eddig tanulmányozott. 
 	– Ön nem hallott semmit tegnap éjjel? – kérdezte az asszonyt. 
 	– Tudja, egy kissé süket vagyok – felelte gyorsan Mrs. Warwick. – Sejtelmem sem volt róla, hogy valami baj van, míg meg nem hallottam, hogy emberek beszélgetnek, és elsietnek az aj-tóm előtt. Lejöttem, és a kis Jan azt mondta: 
 	„Richardot lelőtték. Richardot lelőtték." Először azt hittem... – Megtörölte a szemét. – Először azt hittem, valami tréfáról van szó. 
 	– Jan a fiatalabb gyermeke? – kérdezte a fel-
 	ügyelő. 
 	– Nem, ő nem az én  gyermekem – felelte Mrs. 
 	Warwick. A felügyelő gyorsan rápillantott, mi-közben a nő folytatta. – Sok évvel ezelőtt elváltam a férjemtől. Ő újranősült. Jan a második házasságából született fia. – Egy kis szünet után folytatta: – Bonyolultabbnak hangzik, mint ahogy a valóságban történt. Amikor mindkét szülője meghalt, a fiú idejött. Richard és Laura épp akkoriban házasodtak össze. Laura mindig nagyon kedves volt Richard féltestvéréhez. Úgy bánt vele, mintha a nővére lenne. 
 	Elhallgatott, és a felügyelő megragadta a lehetőséget, hogy visszaterelje a szót Richard Warwickra. 
 	– Igen, értem – mondta. – De a fia, Richard... 
 	77 
 	
 	– Én imádtam a fiamat, felügyelő – vágott közbe Mrs. Warwick –, de nem voltam vak a gyar-lóságai iránt, melyek igen megszaporodtak a baleset következtében, mely nyomorékká tette. 
 	Richard büszke ember volt, sosem tudott a szobában ücsörögni, és elviselhetetlennek érezte, hogy a magatehetetlen nyomorékok életét kell élnie. Ez a kényszerűség, hogy úgy mondjam, nem tökéletesítette a személyiségét. 
 	– Igen, értem – bólintott a felügyelő. – Azt mondaná, hogy boldog volt a családi élete? 
 	– Halvány fogalmam sincs róla – Mrs. Warwicknak szemmel láthatóan nem állt szándékában több szót ejteni a témáról. – Van valami más, amit tudni szeretne, felügyelő úr? – kérdezte. 
 	– Nem, köszönöm, Mrs. Warwick – felelte Thomas felügyelő. – De szeretnék beszélni Miss Bennett-tel, ha lehet. 
 	Mrs. Warwick felállt, és Cadwallader őrmester előrement, hogy kinyissa neki az ajtót. 
 	– Igen, természetesen – felelte az asszony. – 
 	Miss Bennett. Mi Bennynek hívjuk. Ő az, aki a legtöbbet segíthet önöknek. Rendkívül életre-való és ügyes. 
 	– Már régóta lakik önöknél? – kérdezte a fel-
 	ügyelő. 
 	– Ó, igen, sok-sok éve. Ő gondoskodott Janről, amikor még kisfiú volt, azelőtt pedig Richardnak segített. Igen, ő gondoskodik mind-annyiunkról. Benny nagyon hűséges nő. 
 	Egy bólintással jelezve köszönetét az ajtóban álló őrmesternek, elhagyta a helyiséget. 
 	78 
 	
 	Nyolcadik fejezet 

 	

 	Cadwallader őrmester becsukta az ajtót, és a hátát nekivetve a felügyelőre nézett. 
 	– Szóval Richard Warwick nagyivó volt, hm? 
 	– jegyezte meg. – Tudja, ezt már korábban is hallottam róla. És az a rengeteg pisztoly meg légpuska meg vadászfegyver. Ha engem kérdez, eléggé habókos volt a fickó. 
 	– Meglehet – felelte Thomas felügyelő kurtán. 
 	Megcsörrent a telefon. Azt várva, hogy az őrmester veszi fel a kagylót, a felügyelő jelentő-
 	ségteljes pillantást vetett a fiatalemberre, de Cadwallader a jegyzeteibe mélyedve átvágott a szobán, majd helyet foglalt a fotelban, nyilvánvalóan meg sem hallva a csöngést. Egy kis idő 
 	elteltével, miután a felügyelő belátta, hogy a fiatalember gondolatai másutt járnak, kétségtelenül egy újabb költemény szerkesztésén, felsóhajtott, odament az asztalhoz, és felvette a kagylót. 
 	– Halló – szólt bele. – Igen, én vagyok... Starkwedder bent járt? Ujjlenyomatot vettek tőle. .? 
 	Remek... igen, nos, mondja meg neki, hogy várjon... igen, fél órán belül ott leszek... igen, szeretnék feltenni neki még néhány kérdést... 
 	Rendben, viszlát. 
 	79 
 	
 	A beszélgetés vége felé Miss Bennett lépett be a szobába, és megállt az ajtó mellett. Ahogy Cadwallader őrmester észrevette az érkezését, felállt, és a fotel mögé lépett. 
 	– Igen? – mondta Miss Bennett kérdőn. A fel-
 	ügyelőhöz beszélt. – Kérdései lennének hozzám? 
 	Rengeteg dolgom van ma reggel. 
 	– Igen, Miss Bennett – felelte a felügyelő. 
 	– Szeretném, ha elmondaná, mit tud arról az autóbalesetről, ami Norfolkban történt. 
 	– A MacGregor gyerekkel? 
 	– Igen, a MacGregor gyerekkel. Úgy hallottam, önnek igen gyorsan eszébe jutott a neve tegnap este. 
 	Miss Bennett megfordult, hogy becsukja maga mögött az ajtót. 
 	– Igen – ismerte el. – Nagyon jó a névmemó-
 	riám. 
 	– És kétségtelen – folytatta a felügyelő – hogy az eset nagy hatást tett önre. De személyesen nem volt jelen az autóban, igaz? 
 	Miss Bennett helyet foglalt a kanapén. 
 	– Nem, nem, nem voltam ott az autóban 
 	– mondta. – A kórházi nővér volt jelen, akit Mr. 
 	Warwick akkoriban alkalmazott. Warburton nő-
 	vér. 
 	– Elment a tárgyalásra? – kérdezte a felügyelő. 
 	– Nem – felelte a nő. – De Richard mindent elmesélt, miután visszajöttek. Azt mondta, hogy a fiú apja megfenyegette, és azt állította, hogy ezért még elégtételt vesz. De, természetesen, nem vettük komolyan a szavait. 
 	80 
 	
 	Thomas felügyelő közelebb lépett a nőhöz. 
 	– Kialakult valamilyen saját benyomása a balesettel kapcsolatban? – kérdezte. 
 	– Nem értem, mire céloz. 
 	A felügyelő egy pillanatig figyelmesen nézte Miss Bennettet, majd azt mondta: 
 	– Úgy értem, nem gondolja, hogy azért tör-tént, mert Mr. Warwick ivott? 
 	A nő legyintett. 
 	– Ó, gondolom, az édesanyja mondta ezt önöknek – húzta el a száját. – Nos, nem kell mindent készpénznek venniük, amit mond. Elő-
 	ítéletei vannak az alkohollal kapcsolatban. A férje 
 	– Richard apja – is ivott. 
 	– Akkor hát úgy véli – folytatta a felügyelő –, hogy Richard Warwick igazat vallott, hogy való-
 	ban jóval a sebességhatár alatt hajtott, és a balesetet elkerülhetetlen volt? 
 	– Nem értem, miért ne lehetett volna ez az igazság – erősködött Miss Bennett. – Warburton nővér vallomása is ezt bizonyította. 
 	– És a nővér szavában lehetett hinni? 
 	Miss Bennett láthatóan megsértődött a kér-désen, amit a hivatása becsmérléseként értel-mezett, és kissé ellenségesen felelt: 
 	– Nagyon remélem. Végül is az emberek nem szoktak összevissza hazudozni... ilyen kérdések-ben semmiképpen. Vagy talán igen? 
 	Cadwallader őrmester, aki figyelemmel kísér-te a kihallgatást, most közbevágott: 
 	– Ó, valóban nem szoktak! – kiáltotta. – Ab-ból, ahogy beszélnek, néha az az érzése támad 81 
 	
 	az embernek, hogy nem csupán bőven a sebességhatár alatt hajtottak, de közben sikerült még visszafelé is haladniuk! 
 	Ez utóbbi közbeszólás miatt bosszankodva, a felügyelő lassan megfordult, és az őrmesterre nézett. Miss Bennett is meglepetten tekintett a fiatalemberre. Cadwallader őrmester zavartan a jegyzeteibe pillantott, és a felügyelő visszafordult Miss Bennetthez. 
 	– Hogy mit akarok ezzel mondani? – tette fel a kérdést. – Az eset közelségében érzett fájdalom és feszültség következtében könnyen meg-eshet, hogy valaki bosszúval fenyegeti azt, aki miatt meghalt a kisfia. De később visszatekint-ve – ha a baleset valóban úgy történt, ahogy a tárgyaláson megállapították a férfi biztosan belátja, hogy a gázolás nem Richard Warwick hibája volt. 
 	– Ó – mondta Miss Bennett. – Igen, értem, mire gondol. 
 	A felügyelő lassan körbesétált a szobában, miközben folytatta. 
 	– Másrészt azonban, ha az autót szabálytala-nul, túl nagy sebességgel vezették... ha az autó, tegyük fel, kicsúszott az irányítás alól... 
 	– Ezt Laura mondta? – vágott közbe Miss Bennett. 
 	A felügyelő a nő felé fordult, meglepődve a halott férfi feleségének említésén. – Miből gondolja, hogy ő mondta? – kérdezte. 
 	– Mem tudom – felelte Miss Bennett. – Csak eszembe jutott. – Zavartnak látszott, ahogy az 82 
 	
 	órájára pillantott. – Ez minden? – kérdezte. – 
 	Nagyon sok a dolgom ma reggel. – Az ajtóhoz ment, kinyitotta, és már éppen távozott volna, amikor a felügyelő utánaszólt: – Szeretnék vál-tani néhány szót a kis Jannel, ha lehet. 
 	Miss Bennett visszafordult az ajtóban. 
 	– Ó, Jan nagyon izgatott ma reggel – magyarázta kissé ellenséges hangon. – Igazán há-
 	lás volnék, ha nem beszélnének vele... ha nem zavarnák össze teljesen. Épp most sikerült meg-nyugtatnom kissé. 
 	– Nagyon sajnálom, de attól tartok, fel kell tennünk neki néhány kérdést - erősködött a fel-
 	ügyelő. 
 	Miss Bennett határozott mozdulattal becsukta az ajtót, és visszajött a szobába. 
 	– Miért nem keresik meg inkább ezt a MacGregort, és hallgatják ki őt? – javasolta. – 
 	Még nem járhat messze. 
 	– Meg fogjuk keresni. Emiatt ne nyugtalankodjon – felelte a felügyelő. 
 	– Nagyon remélem – vágott vissza Miss Bennett. – Bosszút állni, na hiszen! Nem valami keresztényi viselkedés! 
 	– Nos, igen – bólintott a felügyelő, majd jelentőségteljesen hozzátette: – Különösen, ha a baleset nem Mr. Warwick hibájából történt, és valóban nem lehetett elkerülni. 
 	Miss Bennett éles tekintetet vetett a férfira. 
 	Kis szünet következett, majd a felügyelő megismételte: 
 	– Szeretnék beszélni Jannel, kérem. 
 	83 
 	
 	– Nem tudom, hogy sikerül-e előkerítenem – 
 	jegyezte meg Miss Bennett. – Lehet, hogy kiment a házból. – Sietve elhagyta a szobát. 
 	A felügyelő Cadwallader őrmesterre nézett, az ajtó felé intett a fejével, mire az őrmester a nő 
 	után indult. A folyosón Miss Bennett figyelmeztetően Cadwalladerhez fordult. 
 	– Ne zaklassák fel! – kérte. Majd visszatért a szobába. – Ne zaklassa fel a fiút – utasította a felügyelőt. – Nagyon könnyen felizgatja magát. 
 	Kiabálhat, és feldühödik. 
 	A felügyelő néhány másodpercig figyelmesen nézte a nőt, majd megkérdezte: – Erőszakossá is válhat? 
 	– Nem, természetesen, nem. Nagyon kedves fiú, nagyon gyengéd. Igazán engedelmes. Csak arra céloztam, hogy esetleg felzaklathatják. Nem gyerekeknek való dolog a gyilkosság. És ő még nem több, csupán gyermek. 
 	A felügyelő leült az íróasztal melletti székre. 
 	– Felesleges nyugtalankodnia, Miss Bennett, arról biztosíthatom – mondta. – Pontosan ért-jük a helyzetet. 
 	84 
 	
 	Kilencedik fejezet 

 	

 	Ebben a pillanatban terelte be a szobába Cadwallader őrmester Jant, aki azonnal a felügyelőhöz szaladt. 
 	– Engem akarnak? – kiáltotta izgatottan. – 
 	Elfogták már a gyilkost? Lesz vérfolt a ruháján? 
 	– Jan, várj! – intette a fiút Miss Bennett. – 
 	Viselkedj rendesen. Csak arra válaszolj, amit ez az úriember kérdez tőled. 
 	Jan boldogan Miss Bennett felé fordult, majd vissza a felügyelőhöz. 
 	– Igen, válaszolok – ígérte. – De én nem kér-dezhetek? 
 	– De, természetesen, te is kérdezhetsz – nyugtatta meg a felügyelő kedvesen. 
 	Miss Bennett leült a kanapéra. – Megvárom, amíg kihallgatják – közölte. 
 	A felügyelő gyorsan felállt, az ajtóhoz ment, és hívogatóan szélesre tárta. – Nem, köszön-jük, Miss Bennett – mondta határozottan. – Nem lesz szükség önre. És nem azt mondta, hogy nagyon elfoglalt ma reggel? 
 	– Inkább maradnék – erősködött a nő. 
 	– Sajnálom. – A felügyelő hangja élessé vált. 
 	– Mindig szeretünk egyenként beszélgetni az emberekkel. 
 	Miss Bennett a felügyelőre nézett, majd Cad-85 
 	
 	wallader őrmesterre. Mikor belátta, hogy veszí-
 	tett, bosszúsan felszisszent, és kiviharzott a szobából, a felügyelő pedig becsukta mögötte az ajtót. Az őrmester visszahúzódott a beugróba, hogy további jegyzeteket készítsen, Thomas fel-
 	ügyelő meg leült a kanapéra. 
 	– Feltételezem – mondta kedvesen Jannek –, hogy sosem kerültél még ilyen szoros közelség-be gyilkossággal. 
 	– Nem, még sosem – felelte Jan lelkesen. – 
 	Nagyon izgalmas, ugye? – Rátérdelt a zsámolyra. – Találtak valamilyen nyomot... ujjlenyomatot, vérfoltot vagy bármit? 
 	– Úgy látom, téged nagyon érdekel a vér – 
 	jegyezte meg a felügyelő barátságos mosollyal. 
 	– Ó, igen – felelte Jan csendesen, komoly képpel. – Szeretem a vért. Nagyon szép színe van, ugye? Szép, tiszta vörös. – Ő is leült a kanapéra, nyugtalan nevetéssel. – Tudja, Richard lövöldözött mindenfélére, amik utána véreztek. 
 	Igazán nagyon mulatságos, nem igaz? Úgy értem, mulatságos, hogy Richard mindenfélére lövöldözött, aztán valaki őt magát is lelőtte. Nem gondolja, hogy ez mulatságos? 
 	A felügyelő halk, meglehetősen száraz hangon felelt: 
 	– Azt hiszem, akad humoros oldala is a do-lognak. – Tartott egy kis szünetet. – Nagyon szomorú vagy amiatt, hogy a bátyád – úgy értem, a féltestvéred – meghalt? 
 	– Szomorú? – Jan meglepettnek látszott. – 
 	Hogy Richard halott? Nem, miért lennék? 
 	86 
 	
 	– Nos, azt gondoltam, hogy talán... nagyon szeretted őt – mondta a felügyelő. 
 	– Szerettem őt? – kiáltotta Jan őszinte megdöbbenéssel. Szeretni Richardot? Á, dehogy, senki sem tudná szeretni Richárdot. 
 	– Gondolom, a felesége biztosan szerette őt 
 	– ellenkezett a felügyelő. 
 	Jan arcán még erősebb csodálkozás tükrö-
 	ződött. 
 	– Laura? – kiáltotta. – Nem, nem hinném. Ő 
 	mindig az én  oldalamon állt. 
 	– A te oldaladon? – kérdezte a felügyelő. – 
 	Mit jelent ez pontosan? 
 	Jan hirtelen kifejezetten rémültnek tűnt. 
 	– Igen. Igen – szinte kiabálva hadarta. – Amikor Richard el akart küldeni engem. 
 	– Elküldeni? – kérdezte a felügyelő kedvesen. 
 	– Az egyik olyan helyre – magyarázta a fiú. – 
 	Tudja, ahová elküldenek, azután bezárnak, és többet nem lehet kijönni. Azt mondta, talán Laura eljön és meglátogat néha. - Jan egy kissé megremegett, majd felállt, hátat fordított a fel-
 	ügyelőnek, és Cadwallader őrmester felé nézett. 
 	– Én nem szeretek bezárva lenni – folytatta, a hangja remegett. – Gyűlölök bezárva lenni. 
 	Odament a teraszajtóhoz, és kinézett a teraszra. 
 	– Szeretem, ha mindig minden nyitva van – 
 	kiáltotta. – Szeretem, ha nyitva van az ablakom és az ajtóm, hogy biztos lehessek benne, hogy ki tudok menni. – Visszafordult a szoba belseje felé. – De most   már senki sem zárhat be, igaz? 
 	87 
 	
 	– Nem, kölyök – nyugtatta meg a felügyelő. 
 	– Nem hiszem. 
 	– Most már nem, hogy Richard halott – tette hozzá Jan. Egy pillanatig majdhogynem elége-dettnek tűnt. 
 	A felügyelő felállt, és megkerülte a kanapét. 
 	– Szóval Richard be akart téged zárni? – kérdezte. 
 	– Laura szerint csak azért mondta, hogy ugras-son vele - magyarázta Jan. – Laura azt mondta, hogy csak ugratás volt, és hogy minden rendben van, és amíg ő itt van, addig gondoskodik róla, hogy sose legyek bezárva. – Odament a fotelhoz, és rátelepedett az egyik karfájára. – Szeretem Laurát – folytatta, erős felindultsággal a hangjá-
 	ban. – Rettenetesen szeretem Laurát. Tudja, nagyon jókat csinálunk együtt. Keresünk pillangó-
 	kat meg madártojást, és mindenféle játékokat játszunk. Pikk dámát. Ismeri a pikk dámát? Nagyon kell figyelni hozzá. És rikikit is. Azám, nagyon jó dolgokat lehet csinálni Laurával. 
 	A felügyelő közelebb ment, és áthajolt a fotel másik karfája felett. A hangja barátságosan csengett, ahogy megkérdezte: 
 	– Gondolom, nem emlékszel semmire azzal a balesettel kapcsolatban, ami akkor történt, amikor még Norfolkban laktatok? Amikor egy kisfiút elgázoltak? 
 	– De, igen, emlékszem rá – felelte Jan meglehetősen vidáman. – Richardnak tárgyalásra kellett mennie. 
 	88 
 	
 	– Igen, ez az. Mi másra emlékszel még? – bá-
 	torította a felügyelő. 
 	Lazacot ettünk ebédre aznap – felelte Jan azonnal. – Richard és Warby együtt érkeztek vissza. Warby egy kicsit ideges volt, de Richard nevetett. 
 	– Warby? – kérdezte a felügyelő. – Az Warburton nővér? 
 	– Igen, Warby. Én nem nagyon szerettem őt. 
 	De Richard nagyon elégedett volt vele aznap, folyton azt ismételgette: - Kitűnő előadás volt, Warby! 
 	Az ajtó váratlanul kinyílt, és Laura Warwick jelent meg. Cadwallader őrmester odasietett hozzá, Jan pedig elkiáltotta magát: 
 	– Hello, Laura! 
 	– Nem zavarok? – kérdezte Laura a felügyelőt. 
 	– Nem, természetesen, nem, Mrs. Warwick – 
 	felelte a férfi. – Foglaljon helyet! 
 	Laura beljebb lépett a szobába, és az őrmester becsukta mögötte az ajtót. 
 	– Jan... Jan... – kezdte Laura. Nem folytatta a kérdést. 
 	– Épp azt kérdeztem tőle – magyarázta a fel-
 	ügyelő-, hogy emlékszik-e valamire a kisfiú balesetével kapcsolatban, Norfolkban. A MacGregor fiú balesetéről beszéltünk. 
 	Laura leült a kanapé egyik végére. – Emlékszel valamire, Jan? – kérdezte a fiút. 
 	– Persze hogy emlékszem – felelte Jan lelkesen. – Mindenre emlékszem. – A felügyelőhöz fordult. – Már mondtam, nem? – kérdezte. 
 	89 
 	
 	A felügyelő nem felelt. Helyette inkább lassan a kanapé felé indult, és Laura Warwickhoz intézte a szavait. 
 	– Ön mit tud a balesetről, Mrs. Warwick? Be-széltek róla az ebédnél aznap, amikor a férje visszajött a tárgyalásról? 
 	– Nem emlékszem – felelte azonnal Laura. 
 	Jan gyorsan felállt, és odasietett hozzá. 
 	– De igen, Laura, biztos emlékszel – biztatta. 
 	– Nem rémlik, hogy Richard azt mondta, hogy nem számít, hogy egy poronttyal több vagy kevesebb van a világon? 
 	Laura felállt. – Kérem... – könyörgött a fel-
 	ügyelőnek. 
 	– Minden rendben van, Mrs. Warwick – nyugtatta meg Thomas felügyelő kedvesen. – Bizonyára megérti, nagyon fontos, hogy megtudjuk az igazságot a balesettel kapcsolatban. Végül is feltehetőleg ez jelenti az indítékot mindahhoz, ami tegnap este történt. 
 	– Ó, igen – sóhajtotta Laura. – Tudom. Tudom. 
 	– Az anyósa szerint – folytatta a felügyelő – a férje aznap is ivott. 
 	– Gondolom, hogy igen – ismerte el Laura. – 
 	Nem... nem lennék meglepve rajta. 
 	A felügyelő leült a kanapé másik végére. 
 	– Találkozott ön valaha ezzel az emberrel, ezzel a MacQregorral? Látta őt? 
 	– Nem – felelte Laura. – Nem, én nem mentem el a tárgyalásra. 
 	90 
 	
 	– Azt mondják, égett benne a bosszúvágy – 
 	jegyezte meg a felügyelő. 
 	Laura szomorúan elmosolyodott. – Megbo-molhatott az elméje, gondolom - mondta. 
 	Jan, aki fokozatosan egyre izgatottabb lett, odalépett hozzájuk. 
 	– Ha nekem lenne egy ellenségem – kiáltotta hevesen – akkor éppen ezt tenném. Hosszú ideig várnék, aztán besurrannék a sötétben, pisztollyal a kezemben. És akkor... – a fotelra lőtt a képzeletbeli fegyverével. – Bumm, bumm, bumm. 
 	– Hallgass, Jan – szólt rá Laura éles hangon. 
 	Jan arcán hirtelen kétségbeesés jelent meg. 
 	– Haragszol rám, Laura? – kérdezte gyerekes hangon. 
 	– Nem, drágám – nyugtatta meg Laura. – 
 	Nem haragszom. De próbáld meg nem felizgatni magad. 
 	– Nem izgattam fel magam – erősködött Jan. 
 	91 
 	
 	92 
 	
 	Tizedik fejezet 

 	

 	Miss Bennett keresztülvágott az előcsarnokon, és megállt, hogy beengedje Starkweddert és a rendőrt, akik láthatóan együtt érkeztek a bejá-
 	rati ajtóhoz. 
 	– Jó reggelt, Miss Bennett – üdvözölte Starkwedder a házvezetőnőt. – Azért jöttem, hogy Thomas felügyelővel találkozzak. 
 	Miss Bennett bólintott. 
 	– Jó reggelt... Jó reggelt, biztos úr. A dolgozószobában vannak mindketten... nem tudom, mi folyik ott. 
 	– Jó napot, asszonyom – felelte a rendőr. – 
 	Ezeket hoztam a felügyelőnek. Talán Cadwallader őrmester átvehetné. 
 	– Mi az? – kérdezte Laura a kívülről beszűrő-
 	dő hangok hallatán. 
 	A felügyelő felállt, és az ajtó felé indult. – Úgy tűnik, Starkwedder megérkezett. 
 	Amikor Starkwedder belépett a szobába, Cadwallader őrmester kisietett a folyosóra, hogy a rendőrrel elintézze a tennivalókat. Eközben a kis Jan belesüppedt a fotelba, és lelkesen figyelte az eseményeket. 
 	– Hallgasson ide! – kiáltotta Starkwedder a felügyelőnek. – Nem tölthetem az egész napot tétlenül várakozva az őrszobán. Levették az ujj-93 
 	
 	lenyomatokat, azután ragaszkodtam hozzá, hogy idekísérjenek. Elintéznivalóim vannak. Két találkozóm is van az ingatlanügynökkel a mai napon. – Hirtelen észrevette Laurát. Ó... jó reggelt, Mrs. Warwick – üdvözölte a nőt. – Rendkívül sajnálom, ami történt. 
 	– Jó reggelt - felelte Laura tartózkodóan. 
 	A felügyelő a fotel mellett álló asztalhoz sé-
 	tált. 
 	– Tegnap éjjel, Mr. Starkwedder – kérdezte –, nem támaszkodott véletlenül erre az asztalra, és később nem lökte ki a teraszajtót? 
 	Starkwedder odalépett mellé az asztalhoz. 
 	– Nem tudom – vallotta be. – Megtehettem. 
 	Fontos ez? Nem emlékszem. 
 	Cadwallader őrmester visszajött a szobába egy irattartóval a kezében. Miután becsukta maga mögött az ajtót, a felügyelőhöz sietett. 
 	– Itt vannak Mr. Starkwedder ujjlenyomatai, uram – közölte. – A rendőr hozta el. És a ballisz-tikai jelentés. 
 	– Lássuk csak – mondta a felügyelő. – A go-lyó, amely megölte Richard Warwickot, egyértelműen ebből a fegyverből származik. Ami pedig az ujjlenyomatokat illeti, az is mindjárt tisztázódik. – Odalépett az íróasztal mellett álló székhez, leült, és tanulmányozni kezdte a dokumentumokat, miközben az őrmester visszahúzódott a beugróba. 
 	Egy kis szünet után Jan, aki merőn figyelte Starkweddert, kérdést intézett a férfihoz. 
 	94 
 	
 	– Most jött vissza Abadanból, igaz? Milyen hely Abadan? 
 	– Meleg – mindössze ennyi feleletet kapott Starkweddertől, aki ezután Laurához fordult. – 
 	Hogy van ma, Mrs. Warwick? - kérdezte. – Jobban érzi magát? 
 	– Ó, igen, köszönöm – válaszolta Laura. – Már kihevertem a sokkot. 
 	– Nagyszerű – bólintott Starkwedder. 
 	A felügyelő felállt, és a kanapén ülő Starkwedder felé indult. 
 	– Az ujjlenyomatai – jelentette be – megtalálhatók az ablakon, a konyakosüvegen, a pohá-
 	ron és az öngyújtón. Az asztalon talált nyomok nem az ön kezétől származnak. Azok mindeddig azonosítatlan lenyomatok. – Körbepillantott a szobában. – Ez eldönti a kérdést – folytatta. – 
 	Minthogy nem jártak itt látogatók – tartott egy kis szünetet, és közben Laurára nézett tegnap éjjel... 
 	– Nem - erősítette meg Laura. 
 	– Akkor csak MacGregoré lehet – közölte a felügyelő. 
 	– MacGregoré? – kérdezte Starkwedder Laurára pillantva. 
 	– Meglepettnek látszik – jegyezte meg a fel-
 	ügyelő. 
 	– Igen... az is vagyok – ismerte el Starkwedder. – Úgy értem, azt vártam volna, hogy kesztyűt visel. 
 	A felügyelő bólintott. 
 	95 
 	
 	– Igaza van – helyeselt. – A fegyvert kesztyű-
 	ben fogta. 
 	– Volt valami veszekedés is? – kérdezte Starkwedder, Laurához intézve a szavait. – Vagy semmi más nem hallatszott, csak a lövés? 
 	Laura némileg kényszeredetten válaszolt: 
 	– Én... mi... Benny és én... csak a lövést hallottuk. De végül is nem sok mindent hallhat-tunk az emeletről. 
 	Cadwallader őrmester a beugró kis ablakán át kibámult a kertre. Észrevette, hogy valaki kö-
 	zelít a gyepen át, ezért a teraszajtóhoz lépett. Az üvegajtón egy jóképű, harmincas éveinek köze-pén járó, közepes testalkatú, szőke, kék szemű 
 	férfi lépett be, megjelenésén enyhe katonás jelleg érződött. Megállt a bejáratnál, és nagyon nyugtalannak tűnt. Jan, aki a szobában jelen lévők közül másodikként figyelt fel rá, izgatottan kiabálni kezdett: 
 	– Julian! Julian! 
 	Az újonnan érkezett Janre pillantott, azután Laura Warwickhoz fordult. 
 	– Laura! – kiáltotta. – Csak most hallottam. 
 	Én... rettenetesen sajnálom. 
 	– Jó reggelt, Farrar őrnagy – üdvözölte a férfit Thomas felügyelő. 
 	Julian Farrar a felügyelőre nézett. 
 	– Teljesen érthetetlen, ami történt – jegyezte meg. – Szegény Richard. 
 	– Itt feküdt a tolószékében – magyarázta Jan izgatottan Farrarnak. – Egészen össze volt ros-96 
 	
 	kadva. És volt egy papírdarab a mellkasán. Tudod, mi állt rajta? Az, hogy: .Visszafizetve." 
 	– Igen. Jól van, jól van, Jan – mormolta Julian, és megpaskolta a fiú vállát. 
 	– Ez nagyon izgalmas, ugye? – folytatta Jan, lelkesen tekintve a férfira. 
 	Farrar ellépett mellette. 
 	– Igen. Igen, természetesen, nagyon izgalmas 
 	– nyugtatta meg Jant, és beszéd közben kíváncsian Starkwedderre nézett. 
 	A felügyelő bemutatta egymásnak a két férfit. 
 	– Az úr Mr. Starkwedder. . és Farrar őrnagy, ő lesz a következő parlamenti képviselőnk. Indul az időközi választáson. 
 	Starkwedder és Julian Farrar kezet ráztak, s közben udvariasan köszöntötték egymást. A fel-
 	ügyelő távolabb lépett, helyette az őrmester csatlakozott hozzájuk. Beszélgetni kezdtek, Starkwedder elmagyarázta Farrar őrnagynak a helyzetét. 
 	– Árokba szaladtam az autómmal, és bejöttem a házba, hátha találok egy telefont vagy valami segítséget. Egy férfi rohant ki a házból, majdnem átgázolt rajtam. 
 	– És milyen irányba távozott ez az ember? – 
 	kérdezte Farrar. 
 	– Fogalmam sincs róla – felelte Starkwedder. 
 	– Eltűnt a ködben, akárcsak valami bűvészmu-tatványban. – Elfordította a fejét, miközben Jan feltérdelt a fotelban, és várakozón Farrarra pillantva megszólalt: 
 	97 
 	
 	– Te megmondtad Richardnak, hogy valaki lelövi majd egy napon, ugye, Julian? 
 	Szünet következett. A szobában mindenki Julian Farrarra nézett. 
 	Farrar egy pillanatig gondolkodott. 
 	– Azt mondtam volna? Nem emlékszem – 
 	vetette oda mogorván. 
 	– De igen, azt mondtad – erősködött Jan. – 
 	Egyik este, vacsoránál. Tudod, te és Richard veszekedtetek valamin, és azt mondtad: „Egy napon, Richard, valaki golyót repít majd a fe-jedbe." 
 	– Figyelemre méltó jóslat – jegyezte meg a felügyelő. 
 	Julian Farrar tett néhány lépést, majd leült a zsámoly egyik szélére. 
 	– Nos... – mondta – Richard a fegyvereivel meglehetősen szokatlan jelenség volt. Az em-bereknek nem tetszett a dolog. Volt az a fickó is... emlékszel, Laura? A kertészetek, Griffiths. 
 	Tudod... akit Richard kirúgott. Griffiths egyértelműen azt mondta nekem – és nem is egyszer: „Egy napon, majd meglátja, eljövök a pisz-tolyommal, és lelövöm Mr. Warwickot." 
 	– Griffiths sosem tenne ilyet – jelentette ki gyorsan Laura. 
 	Farrar arcán bűntudat jelent meg. 
 	– Nem, nem, természetesen, nem – ismerte el. – Én... nem úgy értettem. Azt akartam mondani, hogy ilyen dolgokat... öhm... beszéltek az emberek Richarddal kapcsolatban. 
 	98 
 	
 	Hogy leplezze a zavarát, előhúzta a cigaretta-tárcáját, és kivett belőle egy szálat. 
 	A felügyelő az íróasztalnál ült, és elgondolkodva nézett maga elé. Starkwedder egy sarok-ban állt a beugró közelében, közel Janhez, aki érdeklődéssel figyelte őt. 
 	– Bárcsak átjöttem volna tegnap este – szó-
 	lalt meg Julian Farrar, senkihez sem címezve közvetlenül a szavait. – Szándékomban állt. 
 	– De az a szörnyű köd – jegyezte meg Laura csendesen. – Nem tudtál volna átjönni. 
 	– Nem – felelte Farrar. – Nálam vacsoráztak a választmányi tagok. Amikor észrevették, hogy kezd leszállni a köd, elég korán hazamentek. 
 	Akkor megfordult a fejemben, hogy benézek hozzátok, de azután letettem róla. – A zsebében keresgélve megkérdezte: – Nincs valakinek gyu-fája? Úgy tűnik, valahol elhagytam az öngyújtó-
 	mat. 
 	Körülnézett, és hirtelen meglátta az öngyúj-tót az asztalon, ahol Laura előző este hagyta. 
 	Felállt, odasétált, hogy magához vegye, Starkwedder pedig figyelemmel kísérte a mozdulatait. 
 	– Ó, hát itt van – mondta Farrar. – El sem tudtam képzelni, hol hagyhattam. 
 	– Julian... – kezdte Laura. 
 	– Igen? – Farrar megkínálta a nőt egy cigarettával, aki el is vett egyet. – Rettenetesen sajnálom ezt az egészet, Laura – közölte. – Ha van bármi, amit tehetek értetek... – Bizonytalanul elhallgatott. 
 	99 
 	
 	– Igen. Igen, tudom – felelte Laura, miközben Farrar meggyújtotta a cigarettáikat. 
 	Jan hirtelen megszólalt, Starkwedderhez cí-
 	mezve a szavait. 
 	– Tud lőni, Mr. Starkwedder? – kérdezte. – Mert én tudok. Richard néha megengedte nekem. 
 	Persze én nem céloztam olyan jól, mint ő. 
 	– Valóban, megengedte? – fordult Starkwedder Janhez. – És milyen fegyvert használhattál? 
 	Ahogy Jan lekötötte Starkwedder figyelmét, Laura megragadta a lehetőséget, és gyorsan Julian Farrarhoz fordult. 
 	– Julian, beszélnem kell veled. Nagyon fontos – suttogta. 
 	Farrar is lehalkította a hangját. 
 	– Óvatosan – figyelmeztette a nőt. 
 	– Egy 22-sel – büszkélkedett Jan Starkweddernek. – Elég jól tudok lőni, igaz, Julian? – Odament Julian Farrarhoz. – Emlékszel arra, amikor elvit-tél a vásárba? Lelőttem két üveget is, ugye? 
 	– Tényleg így volt, kölyök – bólintott Farrar. – 
 	Jó szemed van, és az a legfontosabb. Jó szemed van a krikettlabdához is. Nagyszerű meccs volt, amit tavaly nyáron vívtunk – tette hozzá. 
 	Jan boldogan a férfira mosolygott, azután le-
 	ült a zsámolyra, és a felügyelőre nézett, aki az asztalon fekvő dokumentumokat tanulmányozta. Kis szünet következett. Azután Starkwedder elővett egy cigarettát, és Laurához fordult: – 
 	Nem bánja, ha rágyújtok? 
 	– Természetesen nem – felelte Laura. 
 	Starkwedder Julian Farrarra pillantott. 
 	100 
 	
 	– Kölcsönvehetném az öngyújtóját? 
 	– Hogyne – mondta Farrar. – Tessék. 
 	– Ó, milyen szép öngyújtó – jegyezte meg Starkwedder, majd rágyújtott. 
 	Laura tett egy hirtelen mozdulatot, de azután sikerült visszafognia magát. – Igen – felelte Farrar könnyedén. – És kitűnően működik. 
 	– Meglehetősen. . egyedi darab – állapította meg Starkwedder. Vetett egy gyors pillantást Laurára, azután köszönetet mormolva visszaadta az öngyújtót Julian Farrarnak. 
 	Jan otthagyta a zsámolyt, és a felügyelő szé-
 	ke mögé állt. 
 	– Richardnak sok fegyvere van büszkélkedett. – Légpuskák is. És van egy fegyvere, amit még Afrikában használt, azzal lőtte az elefánto-kat. Akarja látni őket? Richard hálószobájában vannak, arrafelé. – Mutatta az irányt. 
 	– Jól van – felelte a felügyelő, és felállt a szék-ből. – Mutasd meg nekünk. – Rámosolygott Janre, és kedvesen hozzátette: – Tudod, nagy segít-séget jelentesz nekünk. Igazán sokat segítesz. Jól járnánk veled, ha beállnál a rendőrök közé. 
 	Rátette a kezét a fiú vállára, és az ajtó felé indultak, amit az őrmester kinyitott előttük. 
 	– Nincs szükség rá, hogy itt tartsuk önt, Mr. 
 	Starkwedder – szólt vissza a felügyelő az ajtó-
 	ból. – Most már elmehet az ügyeit intézni. Csak maradjon elérhető, annyi elég. 
 	– Rendben – felelte Starkwedder, miközben Jan, a felügyelő és az őrmester elhagyták a helyiséget, majd a felügyelő becsukta az ajtót. 
 	101 
 	
 	102 
 	
 	Tizenegyedik fejezet 

 	

 	Kínos csend következett, miután a rendőrök Jan társaságában elhagyták a szobát. Azután Starkwedder megjegyezte: 
 	– Nos, talán jobb, ha megyek, és megnézem, sikerült-e már kiemelni az autómat az árokból. 
 	Idefelé jövet nem haladtunk el mellette. 
 	– Nem – magyarázta Laura. – A kocsibehajtó a másik út felől nyílik. 
 	– Igen, értem – felelte Starkwedder, miközben a teraszajtó felé indult. Hirtelen visszafordult. – Mennyire másként festenek a dolgok nappali megvilágításban – jegyezte meg, miközben kilépett a teraszra. 
 	Amint elment, Laura és Julian Farrar egymás felé fordult. – Julian! – kiáltotta Laura. – Az ön-gyújtó! Azt mondtam, hogy az enyém. 
 	– Azt mondtad, hogy a tiéd? A felügyelőnek? 
 	– kérdezte Farrar. 
 	– Nem. Neki. 
 	– Ennek... ennek a fickónak... – kezdte Farrar, azután elhallgatott, mert mindketten észrevették, hogy Starkwedder keresztülvág a teraszon. 
 	– Laura... – kezdte ismét. 
 	– Csak óvatosan! – mondta Laura, miközben odasétált a beugró apró ablakához, és kinézett. 
 	– Lehet, hogy hallja, amit beszélünk. 
 	103 
 	
 	– Ki ez az alak? – kérdezte Farrar. – Ismered őt? 
 	Laura visszatért a szoba közepére. – Nem. 
 	Nem, nem ismerem. – felelte Farrarnak. – Volt... 
 	egy kis balesete az autójával, és idejött tegnap este. Épp azután, hogy... 
 	Julian Farrar megérintette a nő kezét a kanapé karfáján. – Minden rendben, Laura. Tudod, hogy megteszek érted mindent, ami csak tő-
 	lem telik. 
 	– Julian... az ujjlenyomatok - nyögte Laura. 
 	– Milyen ujjlenyomatok? 
 	– Az asztalon. Azon az asztalon ott, és az üvegajtón. A... tieid? 
 	Farrar elvette a kezét a nő kezéről, jelezve, hogy Starkwedder ismét a teraszon sétálgat. 
 	Anélkül hogy az ajtó felé fordult volna, Laura távolodott néhány lépést a férfitól, és hangosan beszélni kezdett: – Nagyon kedves tőled, Julian, és biztos vagyok benne, hogy nagyon sok mindenben lehetsz majd a segítségünkre. 
 	Starkwedder fel-alá járkált a teraszon. Amikor megint látótávolságon kívül került, Laura újra szembefordult Julian Farrarral. 
 	– Azok a te ujjlenyomataid, Julian? Gondolkozz! 
 	Farrar töprengett egy pillanatig. 
 	– Az asztalon... igen... lehet, hogy az enyé-
 	mek. 
 	– Ó, Istenem! – kiáltotta Laura! – Most mit tegyünk? 
 	Ismét feltűnt Starkwedder, fel-alá sétálgatott 104 
 	
 	a teraszon, közvetlenül az ajtó előtt. Laura beleszívott a cigarettájába. 
 	– A rendőrök azt hiszik, hogy egy MacGregor nevű férfi volt – magyarázta Juliannek. Kétségbeesetten nézett a férfira, majd hagyott egy kis szünetet, hogy lehetőséget adjon neki a válaszra. 
 	– Nos, akkor minden rendben – felelte Farrar. 
 	– Valószínűleg továbbra is rá gyanakszanak majd. 
 	– De feltehetőleg. . – kezdte Laura. 
 	Farrar közbevágott. 
 	– Mennem kell – közölte. Van egy találkozóm. – Felállt. – Minden rendben van, Laura – 
 	mondta, és megpaskolta a nő vállát. – Ne ag-gódj! Vigyázni fogok rád. 
 	Laura arckifejezése az értetlenség és a két-ségbeesés elegyét tükrözte. Farrar azonban láthatóan nem foglalkozott vele, hanem egyenesen a teraszajtóhoz sietett. Amikor kitárta az aj-tószárnyat, Starkwedder megindult feléjük azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy visszatérjen a szobába. Farrar udvariasan oldalra lépett, hogy elkerülje az összeütközést. 
 	– Már távozik is? – kérdezte Starkwedder a férfit. 
 	– Igen – felelte Farrar. – Meglehetősen moz-galmasak a napjaim manapság. Tudja, közeleg a választás, már csak egyetlen hét. 
 	– Persze, értem – felelte Starkwedder. – Bo-csásson meg a tudatlanságomért, de mely szí-
 	nekben indul? A konzervatívokéban? 
 	105 
 	
 	– Liberális vagyok – közölte Farrar. Felháborodás csengett a hangjában. 
 	– Hát akadnak még errefelé liberálisok? kérdezte Starkwedder mosolyogva. 
 	Julian Farrar mély lélegzetet vett, és minden további megjegyzés nélkül elhagyta a helyisé-
 	get. Ahogy elment, becsapva maga mögött az ajtót, Starkwedder indulatosan Laurára nézett. 
 	– Már értem – mondta, és egyre haragosabb-nak látszott. – Vagy legalábbis kezdem érteni. 
 	– Mire céloz? – kérdezte Laura. 
 	– Ő a szerető, igaz? – Közelebb lépett a nő-
 	höz. – Gyerünk, mondja meg, a szeretője? 
 	– Ha tudni akarja – felelte Laura dacosan –, igen, az! 
 	Starkwedder egy pillanatig némán meredt a nőre. Azután megszólalt: 
 	– Jó néhány dolog van, amit nem mondott el nekem tegnap éjjel, igaz? – kérdezte dühösen. 
 	– Ezért kapta fel az öngyújtót olyan hevesen, és állította, hogy a magáé. – Távolodott néhány lépést, majd újra szembefordult vele. – És mi-
 	óta tart ez kettejük között? 
 	– Már egy jó ideje – felelte Laura csendesen. 
 	– De sosem döntött úgy, hogy elhagyja Warwickot, és elmennek együtt? 
 	– Nem – felelte Laura. – Egyrészt ott van Julian karrierje. Azzal politikailag teljesen tönkretette volna magát. 
 	Starkwedder dühösen leereszkedett a kanapé egyik végére. 
 	106 
 	
 	– Ó, nem hinném, manapság... – csattant fel. 
 	– Teljesen természetesnek tartották volna. 
 	– Ez egy különleges helyzet volt – próbálta Laura megmagyarázni a dolgot. – Julian és Richard barátok voltak, és minthogy Richard rokkant volt... 
 	– Igen, értem. Biztosan nem lett volna kellemes sajtóvisszhangja – vetette oda Starkwedder. 
 	Laura a kanapéhoz lépett, és megállt, hogy lenézzen a férfira. – Gondolja, hogy mindezt el kellett volna mesélnem magának tegnap éjjel? 
 	– kérdezte fagyosan. 
 	Starkwedder elfordította a fejét. 
 	– Nem volt kötelessége – mormolta. 
 	Laura megenyhült kissé. 
 	– Nem gondoltam, hogy számít – kezdte. – 
 	Úgy értem... semmi másra nem tudtam gondolni, csak hogy lelőttem Richardot. 
 	Láthatóan Starkwedder is meglágyult a nő 
 	iránt, mert azt felelte: 
 	– Igen, igen, értem. – Majd kis szünet után hozzátette: – Én  sem tudtam semmi másra gondolni. – Megint elhallgatott, majd felnézett a nőre. – Nincs kedve részt venni egy kísérletben? 
 	– kérdezte. – Hol állt, amikor lelőtte Richardot? 
 	– Hogy hol álltam? – ismételte meg Laura a szavait. Zavartnak tűnt. 
 	– Igen, ezt kérdeztem. 
 	Néhány pillanatnyi gondolkodás után Laura megszólalt: 
 	107 
 	
 	– Ó... hát ott. – Bizonytalanul a teraszajtó felé intett. 
 	– Menjen, és álljon oda, ahol akkor állt – utasította Starkwedder. 
 	Laura idegesen az ajtó felé indult. 
 	– Én... nem emlékszem – mondta. – Ne kér-je, hogy emlékezzek. – Ijedtnek tűnt a hangja. – 
 	Nagyon ki voltam borulva. Én... 
 	Starkwedder közbevágott. – A férje mondott valamit magának – próbált segíteni a nőnek. – 
 	Valamit, ami arra késztette, hogy felkapja a fegyvert. 
 	Felállt a kanapéról, odament a fotel mellett álló asztalkához, és eloltotta a cigarettáját. – 
 	Gyerünk, játsszuk el – folytatta. – Itt az asztal, itt a fegyver. – Elvette a nőtől a cigarettát, és letette a hamutartóba. – Szóval veszekedtek. Maga felkapta a fegyvert... vegye a kezébe... 
 	– Nem akarom! - kiáltotta Laura. 
 	– Ne butáskodjon! – korholta Starkwedder. – 
 	Nincs megtöltve. Gyerünk, fogja meg! Fogja csak meg! 
 	Laura bizonytalanul a kezébe vette a pisztolyt. 
 	– Felkapta az asztalról – emlékeztette a férfi. 
 	– Nem ilyen óvatosan emelte fel. Felkapta, és lelőtte a férjét. Mutassa meg, hogyan csinálta. 
 	Ügyetlen mozdulattal szorítva a fegyvert, Laura hátrálni kezdett. 
 	– Én... én... - kezdte. 
 	– Menjen! Mutassa meg! – kiáltotta Starkwedder. 
 	Laura megpróbált célozni a pisztollyal. 
 	– Gyerünk, lőjön! – ismételte a férfi kiabálva. 
 	108 
 	
 	Minthogy a nő még mindig habozott, Starkwedder győzedelmes arccal kivette a kezéből a fegyvert. 
 	– Gondoltam – közölte. – Soha életében nem sütött el revolvert. Fogalma sincs róla, hogyan kell. – A fegyverre nézve folytatta: – Még azt sem tudja, hogy kell kibiztosítani. 
 	Ledobta a pisztolyt a zsámolyra, majd visszasétált a kanapéhoz, és szembefordult a nővel. 
 	Rövid hallgatás után csendesen így szólt: 
 	– Maga nem lőtte le a férjét. 
 	– De igen – erősködött Laura. 
 	– Nem, nem tett ilyet – ismételte meg Starkwedder meggyőződéssel. 
 	Laura kissé ijedt hangon kérdezte: – Akkor miért mondtam volna, hogy én tettem? 
 	Starkwedder mély lélegzetet vett, majd kifúj-ta a tüdejéből a levegőt. Megkerülte a kanapét, és leereszkedett rá. 
 	– A válasz meglehetősen egyértelmű szá-
 	momra. Mert Julian Farrar volt az, aki lelőtte – 
 	jelentette ki. 
 	– Nem! – kiáltotta Laura. 
 	– De igen! 
 	– Nem! – ismételte meg a nő. 
 	– Én meg azt mondom, hogy igen! – erőskö-
 	dött a férfi. 
 	– Ha Julian lett volna – kérdezte Laura –, akkor mi az ördögért mondtam volna, hogy én tettem? 
 	Starkwedder előredőlt. 
 	– Mert mondta – azt hitte... méghozzá igen 109 
 	
 	helyesen ... hogy magát nem fogom elárulni. 
 	Ó, igen, és milyen igaza volt! – Ismét hátradőlt a kanapén, mielőtt folytatta: – Igen, nagyon ügyesen játszott velem. De én átláttam a szitán, hallja? Átláttam a szitán. És   hülye lennék egy halom hazugságot állítani azért, hogy mentsem Julian Farrar irháját. 
 	Néma csend következett. Laura néhány percig egy szót sem szólt. Azután elmosolyodott, és nyugodtan a fotel mellett álló asztalhoz sé-
 	tált, hogy elvegye a cigarettáját. Majd visszafordult Starkwedderhez, és azt mondta: 
 	– De igen, meg fogja tenni. Kénytelen lesz. 
 	Most már nem tud visszatáncolni. Már vallomást tett a rendőrségen. Azt nem változtathatja meg. 
 	– Hogy? – nyögte Starkwedder hitetlenkedve. 
 	Laura leült a fotelba. 
 	– Bármit is tud, vagy gondolja, hogy tud – 
 	magyarázta a férfinak –, ragaszkodnia kell a tör-ténetéhez. Hiszen már bűnrészessé tette ma-gát... ahogy olyan pontosan megfogalmazta. – 
 	Beleszívott a cigarettájába. 
 	Starkwedder felpattant, és szembefordult a nővel. Döbbenten kiáltotta: 
 	– Az ördögbe! Maga kis szajha! 
 	Néhány percig némán meredt a nőre, majd hirtelen sarkon fordult, a teraszajtóhoz sietett, és távozott. Laura figyelte, amint végigcsörtet a kerten. Tett egy mozdulatot, mintha utána akarna indulni, hogy visszahívja, de aztán láthatóan meggondolta magát. Zaklatott arckifejezéssel lassan elfordult az ablaktól. 
 	110 
 	
 	Tizenkettedik fejezet 

 	

 	Aznap valamivel később, késő délután Julian Farrar nyugtalanul járkált fel-alá a dolgozószobában. A kertbe vezető teraszajtó nyitva állt, és a lenyugodni készülő nap arany fénysugarat vetett odakint a gyepre. Farrart Laura Warwick hí-
 	vatta magához, aki nyilvánvalóan sürgősen ta-lálkozni akart vele. A férfi folyton az órájára pillantott, miközben Laurát várta. 
 	Farrar rendkívül zaklatottnak és türelmetlen-nek tűnt. Kinézett a teraszra, majd visszafordult a szoba belseje felé, azután az órájára tekintett. 
 	Akkor észrevett egy újságot a fotel mellett álló asztalon, és a kezébe vette. Helyi újság volt, a Nyugati Visszhang, melynek címlapján a vezér-cikk Richard Warwick haláláról tudósított. „JÓL 
 	ISMERT HELYI LAKOSSAL VÉGZETT A REJ-TÉLYES GYILKOS" - hirdette a szalagcím. 
 	Farrar leült a fotelba, és nyugtalanul olvasni kezdte a cikket. Egy pillanattal később félredobta az újságot, és a teraszajtóhoz masírozott. Egy utolsó pillantást vetve a szoba felé, kisietett a házból. Már a kert felénél járt, amikor hangot hallott a háta mögött. Megfordult, és visszakiáltott: 
 	– Laura, sajnálom, de... – majd csalódottan elhallgatott, amikor meglátta, hogy az utánasiető 
 	111 
 	
 	személy nem Laura, hanem Angell, a néhai Richard Warwick inasa és ápolója. 
 	– Mrs. Warwick megkért, hogy tájékoztassam, miszerint pillanatokon belül lent lesz – közölte Angell, Farrar felé közelítve. – Én pedig azt re-méltem, hogy esetleg válthatok önnel néhány szót. 
 	– Igen, igen. Miről van szó? 
 	Angell csatlakozott Julian Farrarhoz, majd még néhány lépést távolodott a háztól, mintha azon igyekezne, hogy senki se hallgathassa ki a beszélgetésüket. 
 	– Nos? – kérdezte Farrar, követve a férfit. 
 	– Rendkívül nyugtalan vagyok, uram – kezdte Angell –, a házban betöltött szerepem miatt, és úgy éreztem, önnel kell megvitatnom ezt a kérdést. 
 	A saját problémáin rágódó Julian Farrar nem mutatott túl sok érdeklődést az inas iránt. 
 	– Nos, mi a gond? – kérdezte. 
 	Angell egy pillanatig gondolkodott, mielőtt felelt. – Mr. Warwick halálával, uram – mondta –, elveszítem az állásomat. 
 	– Igen. Igen, felteszem, hogy így van – vetette oda Farrar. – De, gondolom, könnyen kap majd másikat, nem igaz? 
 	– Nagyon remélem, uram – bólintott Angell. 
 	– Ön képzett szakember, nem? – kérdezte Farrar. 
 	– De igen, uram. Képzett szakember vagyok 
 	– közötte Angell –, és mindig akad megürese-dett kórházi vagy privát állás. Ezt tudom. 
 	112 
 	
 	– Akkor mi nyugtalanítja? 
 	– Nos, uram – felelte Angell –, a körülmé-
 	nyek, melyek között ez a munka véget ér, rendkívül kellemetlenek a számomra. 
 	– Érthetően fogalmazva – jegyezte meg Farrar 
 	–, nem akar belekeveredni egy gyilkossági ügy-be. Erről van szó? 
 	– Így is mondhatjuk, uram – helyeselt az inas. 
 	– Nos – mondta Farrar –, attól tartok, ez ellen semmit sem lehet tenni. Valószínűleg kiváló aján-lást kap majd Mrs. Warwicktól. – Elővette a ci-garettatárcáját, és kinyitotta. 
 	– Nem hinném, hogy azzal bármi probléma adódna, uram – bólintott Angell. – Mrs. Warwick nagyon kedves hölgy... igazán elbűvölő hölgy, ha szabad így fogalmaznom. – Burkolt célzás-ként hangzottak a szavai. 
 	Julian Farrar, aki végül úgy döntött, hogy megvárja Laurát, már éppen befelé indult a ház-ba. Ekkor azonban megfordult, megállásra késztette az inas különös hanghordozása. 
 	– Hogy érti ezt? – kérdezte csendesen. 
 	– Semmiképpen sem szeretnék kellemetlenséget okozni Mrs. Warwicknak – felelte Angell behízelgően. 
 	Farrar, mielőtt megszólalt volna, kivett egy cigarettát a tárcájából, majd visszatette a doboz-kát a zsebébe. 
 	– Úgy érti, hogy ha felmond... azzal kellemetlenséget okoz neki? 
 	– Ez így igaz, uram – helyeselt Angell. – Hiszen a házban segédkezem. De nem egészen 113 
 	
 	erre utaltam. – Kis szünet után folytatta: – Ez a kérdés valójában... lelkiismereti ügy, uram. 
 	– Mi az ördögöt akar... a lelkiismeretével? – 
 	kérdezte Farrar élesen. 
 	Angell mintha kissé feszengett volna, de a hangja meglehetősen magabiztosan csengett, ahogy folytatta: 
 	– Nem hiszem, hogy méltányolni fogja az ag-godalmamat, uram. A rendőrségnek tett vallomásomról van szó. Állampolgári kötelességem, hogy minden lehetséges módon segítsem a rendőrség munkáját, ugyanakkor szeretnék lo-jális maradni a munkaadóimhoz is. 
 	Julian Farrar elfordult, hogy meggyújtsa a cigarettáját. 
 	– Úgy beszél, mintha ez a két dolog ellentétben állna egymással – mondta csendesen. 
 	– Ha jobban belegondol, uram – magyarázta Angell –, rá fog döbbenni, hogy nagyon is ellentétben állnak. . a lojalitások kényszerű ellentéte, ha szabad így fogalmaznom. 
 	Farrar egyenest az inasra nézett. 
 	– Egészen pontosan mire akar kilyukadni, Angell? – kérdezte. 
 	– A rendőrség, uram, nincs abban a helyzet-ben, hogy méltányolhassa a hátteret – felelte Angell. – Pedig a háttér rendkívül fontos lehet – 
 	hangsúlyozom: lehet – egy ilyen ügyben. Azonkívül az utóbbi időben elég komoly álmatlanságban szenvedek. 
 	– A betegségét is bele kell kevernie ebbe az egészbe? – kérdezte Farrar élesen. 
 	114 
 	
 	– Sajnos igen, uram – hangzott az inas behí-
 	zelgő válasza. – Korán tértem nyugovóra tegnap este, de képtelen voltam elaludni. 
 	– Igazán sajnálom – fejezte ki részvétét szára-zon Farrar –, de igazán... 
 	– Tudja, uram – folytatta Angell, ügyet sem vetve a közbevetésre –, a hálószobám elhelyezkedéséből következően tudomásomra jutottak bizonyos dolgok, melyekről a rendőrségnek ta-lán nem volt szerencséje értesülni. 
 	– Mégis mit akar ezzel mondani? – kérdezte Farrar ridegen. 
 	– A néhai Mr. Warwick, uram – felelte Angell beteg és rokkant ember volt. Igazán nincs abban semmi meglepő, hogy ilyen szomorú kö-
 	rülmények között egy olyan vonzó hölgyet, mint Mrs. Warwick, esetleg – hogyan is fogalmazzak? 
 	– máshoz fűznek érzelmi szálak. 
 	– Szóval erről van szó, mi? – kérdezte Farrar. 
 	– Nem hinném, hogy tetszik nekem ez a hang-nem, Angell. 
 	– Nem, uram – mormolta Angell. – De, ké-
 	rem, ne ítélkezzen elhamarkodottan. Gondolja át, uram. Talán megérti majd a dilemmámat. Itt állok én, olyan információk birtokában, melyeket mindeddig még nem közöltem a rendőrséggel... mely információkat azonban valószínűleg kötelességem lenne jelenteni nekik. 
 	Julian Farrar fagyos tekintetet vetett Angellre. 
 	– Azt hiszem – mondta –, hogy ez az egész történet, mármint hogy az információkkal a rendőrségre akar szaladni, egy nagy humbug. 
 	115 
 	
 	Valójában inkább arra céloz, hogy a helyzetéből következően módjában áll bajt keverni, hacsak 
 	– itt elhallgatott, majd befejezte a mondatot – 
 	hacsak mi? 
 	Angell megvonta a vállát. 
 	– Jómagam – ahogy olyan kiválóan fogalma-zott az imént – természetesen szakképzett ápo-ló vagyok. De akadnak pillanatok, Farrar őrnagy amikor úgy érzem, szeretnék egy saját vállalkozást. Ha nem is szanatóriumot, de egy kisebb intézetet, ahol esetleg öt vagy hat páciensről gondoskodhatnék. Egy segéddel, természetesen. A páciensek között lehetnének például olyan úriemberek, akiket az alkoholizmusuk miatt nehéz otthon kezelni. És ehhez hasonlók. 
 	Bár felhalmoztam némi megtakarított pénzt, sajnálatos módon ennyi még nem elegendő. Felmerült bennem, hogy... – A hangja sokat sejte-tően elnémult. 
 	Julian Farrar befejezte helyette a mondatot. 
 	– Felmerült magában, hogy én... vagy én és Mrs. Warwick együttesen... egészen biztosan a segítségére lehetnénk ebben az ügyben. 
 	– Csak felmerült bennem, uram – felelte Angell alázatosan. – Igazán nagyon kedves lenne önöktől. 
 	– Igazán nagyon kedves lenne, mi? – jegyezte meg Farrar gúnyosan. 
 	– Ön említette meglehetősen nyersen – folytatta Angell – hogy módomban állna bajt keverni. Vagyis az én értelmezésemben: botrányt. 
 	116 
 	
 	De nemcsak erről van szó, uram. Nekem eszembe sem jutott volna ilyet tenni. 
 	– Pontosan mire akar kilyukadni, Angell? – 
 	Farrar hangja egészen úgy csengett, mint aki hamarosan elveszíti a türelmét. – Nyilvánvalóan célozgat valamire. 
 	Angell szerényen elmosolyodott, mielőtt vá-
 	laszolt. Csendesen, de nyomatékkal ejtette a szavakat: 
 	– Ahogy mondtam, uram, tegnap éjjel nem aludtam igazán jól. Éberen feküdtem, hallgat-tam a ködkürt búgását. Mindig is rendkívül lehangolónak találtam ezt a hangot, uram. Az-után úgy hallottam, mintha az egyik spalettát csapkodná a szél. Ez igazán nagyon kellemetlen zaj, ha valaki elaludni igyekszik. Felkeltem, és kihajoltam az ablakon. Úgy tűnt, hogy az éléskamra ablakának spalettája a felelős a zajért, közvetlenül a szobám alatt. 
 	– És? – kérdezte Farrar élesen. 
 	– Úgy döntöttem, uram, hogy lemegyek, és becsukom a spalettát – folytatta Angell. – Ahogy lefelé haladtam a lépcsőn, egy lövést hallottam. 
 	– Rövid szünetet tartott. – Akkor még nem ta-láltam gyanúsnak a dolgot. „Már megint Mr. 
 	Warwick", gondoltam magamban. „De biztosan nem látja, mire lő ebben a ködben." Bemen-tem az éléskamrába, uram, és gondosan be-akasztottam a spalettát. De ahogy ott álltam, valami miatt olyan furcsa érzésem támadt, és lépéseket hallottam kint, az úton, az ablak előtt... 
 	117 
 	
 	– Úgy érti – vágott közbe Farrar –, hogy az úton, ami... – A tekintete az útra tévedt. 
 	– Igen, uram – bólintott Angell. – Az úton, ami a terasztól indul, megkerüli a ház sarkát, és... elhalad az éléskamra mellett. Azon az úton, amit szinte senki sem használ, kivéve természetesen önt, uram, aki mindig abból az irányból érkezik, mivel ez kínálja a legrövidebb távot az ön házától idáig. 
 	Elhallgatott, és határozott tekintettel Julian Farrarra nézett, aki fagyosan mindössze ennyit mondott: 
 	– Folytassa! 
 	– Ahogy már mondtam, egy kissé furcsa ér-zésem támadt – fűzte tovább a szavakat Angell 
 	–, mert felmerült bennem, hogy talán valami idegen járkál odakint. El sem tudom mondani, mennyire megkönnyebbültem, uram, amikor önt láttam elhaladni az éléskamra ablaka előtt, gyors léptekkel... sietett hazafelé. 
 	Kis szünet után Farrar azt mondta: 
 	– Igazán nem sok értelmét látom mindannak, amit itt elmondott. Volt valami célja ennek az egésznek? 
 	Angell egy mentegetőző köhintés után felelt: 
 	– Csak felmerült bennem a kérdés, uram, hogy ön vajon említette-e a rendőröknek, hogy tegnap éjjel átjött Mr. Warwickhoz látogatóba. 
 	Abban az esetben, ha esetleg nem említette, és feltéve, hogy nekem további kérdéseket tenné-
 	nek fel az elmúlt éjszaka eseményeivel kapcsolatban... 
 	118 
 	
 	Farrar közbevágott: 
 	– Mondja, tisztában van azzal – kérdezte gorombán –, hogy zsarolásért igen komoly büntetés jár? 
 	– Zsarolásért, uram? – kérdezett vissza Angell döbbenten. – Nem értem, mire gondol. Ez csupán egy kérdés, ahogy mondtam is, annak el-döntésére, hogy mit diktál a kötelességtudat. A rendőrök. . 
 	– A rendőrökben – szakította félbe Farrar élesen – szemernyi kétség sem támadt Mr. Warwick gyilkosának kilétét illetően. A fickó gyakorlatilag aláírta a bűntényt. Nem valószínű, hogy újabb kérdésekkel zaklatnák magát. 
 	– Biztosíthatom róla, uram szólt közbe Angell riadt hangon –, csak arra utaltam... 
 	– Maga is pontosan tudja – szakította félbe ismét Farrar –, hogy senkit sem ismerhetett fel tegnap abban a sűrű ködben. Csupán kitalálta ezt a történetet azért, hogy... 
 	Elhallgatott, ahogy meglátta Laurát, aki épp kilépett a kertbe. 
 	119 
 	
 	120 
 	
 	Tizenharmadik fejezet 

 	

 	– Sajnálom, hogy megvárakoztattalak, Julian – 
 	mondta Laura, ahogy odaért hozzájuk. Úgy tűnt, meglepődött azon, hogy Angellt és Julian Farrart beszélgetés közben találja. 
 	– Talán később még beszélhetnék önnel, uram, erről a kis ügyről – mormolta az inas Farrarnak. 
 	Elfordult, kissé meghajolt Laura felé, majd gyorsan átvágott a kerten, és eltűnt a ház sarka mögött. 
 	Laura végignézte, ahogy távozik, majd sietve beszélni kezdett: 
 	– Julian – kezdte. – Mindenképpen... 
 	Farrar közbevágott. 
 	– Miért küldettél értem, Laura? – kérdezte, és a hangjában bosszúság csengett. 
 	Egész nap vártalak – felelte Laura meglepetten. 
 	– Nos, reggel óta ki sem látszom a munkából 
 	– közölte Farrar. – Bizottsági ülések, és további tárgyalások ma délután. Nem hanyagolhatom el ezeket a választás előtt. És egyébként is. . nem érted, Laura, hogy jobb lenne, ha most egyáltalán nem találkoznánk? 
 	– De vannak dolgok, amiket meg kell beszél-nünk - ellenkezett Laura. 
 	121 
 	
 	Farrar megfogta a nő karját, és kissé távolabb vezette a háztól. – Tudsz róla, hogy Angell a fejébe vette, hogy megzsarol? – kérdezte. 
 	– Angell? – kiáltotta Laura hitetlenkedve. – 
 	Angell? 
 	– Igen. Nyilvánvalóan tud kettőnkről. . és arról is – vagy legalábbis úgy tesz, mintha tudna – 
 	hogy mi történt itt tegnap éjjel. 
 	Laura felnyögött: – Azt akarod mondani, hogy látott téged? 
 	– Azt állítja, hogy látott – vetette oda Farrar. 
 	– De hát nem ismerhetett fel abban a ködben ellenkezett Laura. 
 	– Mesélt valami történetet arról, hogy lejött az éléskamrába, igazított valamit a spalettán az ablakon kívül, és meglátott engem, amint hazafelé tartok. Azt is mondta, hogy nem sokkal előtte lövést hallott, de nem találta gyanúsnak a dolgot. 
 	– Ó, Istenem! – nyögte Laura. – Milyen ször-nyű! Most mihez kezdjünk? 
 	Farrar tett egy ösztönös mozdulatot, mintha vigasztalóan át akarta volna ölelni Laurát, de azután a ház felé pillantott, és meggondolta magát. Határozott tekintettel nézett a nőre. 
 	– Még nem tudom, mihez kezdünk – mondta. – Át kell gondolnunk a dolgot. 
 	– De nem fogsz fizetni neki, ugye? 
 	– Nem, dehogy – nyugtatta meg Farrar a nőt. 
 	– Aki egyszer enged a zsarolásnak, az attól kezd-ve elveszett ember. De mi mást lehet tenni? – 
 	Végigsimította a homlokát. – Nem gondoltam 122 
 	
 	volna, hogy bárki tudott arról, hogy itt jártam tegnap éjjel – folytatta. – Biztos vagyok benne, hogy az én házvezetőnőm nem tudja. A fő kér-dés az, hogy Angell valóban látott-e, vagy csak úgy tesz, mintha látott volna. 
 	– És ha elmegy a rendőrségre? – kérdezte Laura remegve. 
 	– Igen, tudom – mormolta Farrar. Megint végigsimította a homlokát. – Meg kell gondolni a dolgot... alaposan meg kell gondolni. – Jár-kálni kezdett fel-alá. – Vagy letagadok mindent... 
 	azt mondom, hogy hazudik, mert én ki sem mozdultam otthonról tegnap este... 
 	– De ott vannak az ujjlenyomatok – figyelmeztette Laura. 
 	– Milyen ujjlenyomatok? – kérdezte Farrar meglepetten. 
 	– Elfelejtetted? – korholta Laura. – Az ujjlenyomatok az asztalon. A rendőrök azt hiszik, hogy MacGregoré, de ha Angell besétál hozzá-
 	juk a történetével, akkor biztosan vesznek tőled is ujjlenyomatot, és. . 
 	Elakadt a szava. Julian Farrar nagyon zaklatottnak látszott. 
 	– Igen, igen, értem – mormolta. – Jó, rendben. Be kell vallanom, hogy idejöttem, és. . elő-
 	adni valami történetet. Átjöttem, hogy megvi-tassak Richarddal egy ügyet, és beszélgettünk... 
 	– Mondhatod, hogy tökéletesen jól volt, amikor elmentél – javasolta Laura sietve. 
 	Nem sok gyengédség tükröződött Farrar szemében, ahogy a nőre tekintett. 
 	123 
 	
 	– Milyen könnyűnek tünteted fel a dolgot! – 
 	csattant fel hevesen. – Valóban mondhatom ezt? 
 	– kérdezte gúnyosan. 
 	– De hát valamit csak kell mondani! – mondta Laura szinte védekező hangon. 
 	– Igen, hogy biztosan odatettem a kezem, ahogy fölé hajoltam, hogy lássam... – nyelt egyet, ahogy felrémlett benne a jelenet. 
 	– Mindaddig, amíg azt hiszik, hogy az ujjlenyomat MacGregoré – felelte Laura türelmetlenül. 
 	– MacGregor! MacGregor! – ismételgette Farrar dühösen. Már szinte kiabált. – Hogy az ördögbe jutott eszedbe, hogy kivagdosd azt az üzenetet az újságból, és odatedd Richard testé-
 	re? Tudtad, hogy mekkora kockázatot vállalsz? 
 	– Igen... nem... nem tudom kiáltotta Laura zavarodottan. 
 	Farrar szemében hirtelen ellenszenv villant, ahogy a nőre nézett. – Micsoda átkozott hideg-vér... – mormolta. 
 	– Valamit ki kellett találnunk – sóhajtotta Laura. – Én. . én egyszerűen képtelen voltam gondolkodni. Tulajdonképpen Michael ötlete volt. 
 	– Michael? 
 	– Michael... Starkwedder – mondta Laura. 
 	– Úgy érted, hogy ő segített neked? – kérdezte Farrar hitetlenkedve. 
 	– Igen, igen, igen! – kiáltotta Laura türelmetlenül. – Ezért akartam találkozni veled... hogy megmagyarázzam... 
 	Farrar közelebb lépett a nőhöz. A hangjából 124 
 	
 	jeges féltékenység csendült ki, ahogy keményen azt kérdezte: 
 	– Mi köze Micha elnek – jeges haraggal hangsúlyozva Starkwedder keresztnevét –, mi köze Michael Starkweddernek ehhez az egészhez? 
 	– Az, hogy belépett, és... ott talált engem – 
 	mondta Laura. – Én... a kezemben tartottam a fegyvert, és... 
 	– Szent Isten! – kiáltotta Farrar undorral, és arrébb lépett a nőtől. – És valahogy sikerült rá-
 	venned, hogy... 
 	– Azt hiszem, ő vett rá engem – suttogta Laura szomorúan. Közelebb lépett a férfihoz. – Ó, Julian... – kezdte. 
 	Át akarta karolni a férfi nyakát, de Farrar el-lökte magától. 
 	– Már megmondtam, hogy megteszek mindent, amit tudok – mondta. – Ne gondold, hogy nem, de... 
 	Laura mereven nézte a férfit. 
 	– Megváltoztál – mondta csendesen. 
 	– Sajnálom, de nem tudok ugyanúgy érezni 
 	– vallotta be Farrar kétségbeesetten. – Azok után, ami történt. . egyszerűen nem tudok ugyanúgy érezni. 
 	– Én igen – nyugtatta meg Laura. – Legalább-is azt hiszem, hogy igen. Nem számít, mit tettél, Julian, én mindig ugyanúgy fogok érezni irántad. 
 	– Ne foglalkozzunk most az érzéseinkkel – jelentette ki Farrar. – Vissza kell térnünk a puszta tényekhez. 
 	Laura a férfira pillantott. 
 	125 
 	
 	– Tudom – mondta. – Én... azt mondtam Starkweddernek, hogy én... szóval, hogy én tettem. 
 	Farrar csodálkozva nézett a nőre. – Ezt mondtad Starkweddernek? 
 	– Igen. 
 	– És hajlandó volt segíteni neked? Egy idegen? Az az ember egészen biztosan őrült! 
 	Laura kissé sértetten vágott vissza. – Talán egy kicsit valóban őrült. De nagy vigaszt jelentett. 
 	– Vagy úgy! Egyetlen férfi sem tud ellenállni neked – vetette oda Farrar dühösen. – Szóval erről van szó? – Egy lépést távolodott a nőtől, majd újra szembefordult vele. – De mégis, Laura, egy gyilkosság... – elnémult, és megrázta a fejét. 
 	– Igyekezni fogok nem gondolni rá – felelte Laura. – És nem előre megfontolt szándékkal történt, Julian. Csupán hirtelen felindulásból. – 
 	A hangjából szinte könyörgés érződött. 
 	– Semmi szükség rá, hogy beszéljünk róla – 
 	mondta Farrar. – Azt kell végiggondolnunk, hogy most mit tegyünk. 
 	– Tudom – felelte Laura. – Ott vannak az ujjlenyomatok és az öngyújtód. 
 	– Igen – igyekezett visszaemlékezni a férfi. – 
 	Biztosan leejtettem, ahogy a holttest fölé hajoltam. 
 	– Starkwedder tudja, hogy a tiéd – közölte Laura. – De ő nem tehet semmit. Elkötelezte magát. Most már nem változtathatja meg a vallomását. 
 	126 
 	
 	Julian Farrar egy pillanatig némán nézte a nőt. 
 	Amikor megszólalt, a hangjából hősiesség csendült. 
 	– Ha arra kerül a sor, Laura, én vállalom a felelősséget – jelentette ki. 
 	– Nem, nem akarom, hogy megtedd – kiáltotta Laura. Megragadta a férfi karját, de azután gyorsan el is engedte, nyugtalan pillantást vetve a ház felé. – Nem akarom, hogy megtedd! – 
 	ismételte sietve. 
 	– Nehogy azt hidd, hogy nem értem... hogyan történt – mondta Farrar nagy erőfeszítés árán formálva a szavakat. – Felkaptad a fegyvert, és lelőtted, anélkül hogy igazán tudatában lettél volna annak, hogy mit teszel, és... 
 	Laura meglepetten felnyögött. – Micsoda? 
 	Arra próbálsz rávenni, hogy azt mondjam, én öltem meg? – kiáltotta. 
 	– Nem, dehogy – felelte Farrar. Zavartnak tűnt. 
 	– Már megmondtam, hogy készen állok vállalni a felelősséget, ha úgy alakul a helyzet. 
 	Laura értetlenül rázta meg a fejét. 
 	– De... azt mondtad... – kezdte. – Azt mondtad, hogy tudod, hogyan történt. 
 	Farrar határozott pillantással nézett a nőre. – 
 	Figyelj, Laura! – mondta. – Nem gondolom, hogy szándékosan tetted. Nem hiszem, hogy előre megfontoltan tetted. Biztos vagyok benne, hogy nem. Pontosan tudom, hogy csak azért lőtted le, mert.. 
 	Laura sietve közbevágott. 
 	127 
 	
 	– Én  lőttem le? – nyögte. – Most valóban úgy teszel, mintha azt hinnéd, hogy én  lőttem le? 
 	Farrar hátat fordított a nőnek, és dühösen ki-
 	áltotta: 
 	– Az isten szerelmére, ez így képtelenség, ha nem vagyunk őszinték egymással! 
 	Lauráról végtelen kétségbeesés sugárzott, ahogy igyekezett a hangját nem felemelve, tisztán és nyomatékosan kijelenteni: 
 	– Nem én lőttem le, és ezt te is tudod. 
 	Kis szünet következett. Julian Farrar lassan szembefordult vele. 
 	– Akkor ki tette? – kérdezte. Hirtelen felismeréssel hozzáfűzte: – Laura! Azt akarod mondani, hogy én öltem meg? 
 	Ott álltak egymással szemben, és egy pillanatig egyikük sem szólt. Azután Laura beszélni kezdett. 
 	– Hallottam a lövést, Julian. – Nagy levegőt vett, azután folytatta. – Hallottam a lövést, és a lépteidet távolodni az úton. Lejöttem, és ott volt Richard... holtan. 
 	Rövid hallgatás után Farrar csendesen megszólalt: 
 	– Laura, nem én lőttem le. – Felnézett az égre, mintha segítséget vagy ihletet keresne, azután határozottan a nőre tekintett. – Átjöttem, hogy találkozzak Richarddal – magyarázta. – Hogy megmondjam neki, hogy a választás után valami megegyezésre kell jutnunk a válással kapcsolatban. Hallottam egy lövést nem sokkal az-előtt, hogy ideértem. Azt hittem, csak Richard, 128 
 	
 	a szokásos játékaival. Bejöttem, és akkor már ott volt. Holtan. Még meleg volt a teste. 
 	Laura arcán végtelen döbbenet tükröződött. 
 	– Meleg? – visszhangozta. 
 	– Csupán egy-két perce lehetett halott – 
 	mondta Farrar . Természetesen azt hittem, hogy te ölted meg. Ki más lőhette volna le? 
 	– Nem értem – suttogta Laura. 
 	– Talán... talán lehetett öngyilkosság is – kezdte Farrar, de Laura közbevágott. – Nem, nem lehetett, mert... 
 	Elhallgatott, ahogy meghallották Jan izgatott kiabálását a házból. 
 	129 
 	
 	130 
 	
 	Tizennegyedik fejezet 

 	

 	Julian Farrar és Laura a ház felé szaladtak, és kis híján összeütköztek Jannel, aki épp a teraszajtón robogott kifelé. 
 	– Laura – kiáltotta Jan, miközben a nő gyengéd, de határozott mozdulattal visszaterelte a dolgozószobába. – Laura, most, hogy Richard halott, minden pisztolya, fegyvere és holmija az enyém lesz, nem igaz? Mivel én vagyok az öccse, én vagyok a következő férfi a családban. 
 	Julian Farrar követte őket a házba, elgondolkodva a fotelhez sétált, és leült az egyik karfájá-
 	ra, miközben Laura megpróbálta lecsendesíte-ni Jant, aki sértődötten panaszkodott: 
 	– Benny nem hagyja, hogy elvegyem a fegy-vereket. Bezárta őket oda, a szekrénybe. – Bizonytalanul az ajtó felé intett. – De azok az enyé-
 	mek. Jogom van hozzájuk. Mondd meg neki, hogy adja ide a kulcsot. 
 	– Figyelj ide, Jan, drágám – kezdte Laura, de a fiú ügyet sem vetett rá. Az ajtóhoz sietett, majd visszafordult, és tovább panaszkodott: 
 	– Úgy kezel, mint egy gyereket. Mármint Benny. Mindenki úgy kezel, mintha még gyerek lennék. De én már nem kisgyerek vagyok, hanem férfi. Tizenkilenc éves. Kis híján nagykorú. 
 	– Kinyújtotta a karját az ajtó felé, mintha a pisz-131 
 	
 	tolyokat védelmezné. – Richard minden fegyvere engem illet. Azt fogom tenni, amit Richard. 
 	Mókusokra fogok lövöldözni, és madarakra és macskákra. – Hisztérikusan felnevetett. – És ta-lán emberekre is, ha megharagszom rájuk. 
 	– Ne izgasd fel magad, Jan – figyelmeztette Laura. 
 	– Nem izgatom fel magam – kiáltotta Jan nyűgösen. – De nem fogom hagyni, hogy... hogy is mondják?... hogy elnyomjanak. – Visszasietett a szoba közepére, és elszánt tekintettel né-
 	zett szembe Laurával. – Most már én vagyok itt az úr. Én vagyok ennek a háznak az ura. Mindenkinek azt kell tennie, amit én mondok. – Elhallgatott, majd Julian Farrar felé fordult. – Lehetnék parlamenti képviselő is, ha akarok, igaz, Julian? 
 	– Azt hiszem, ahhoz még egy kicsit fiatal vagy 
 	– felelte Julian. 
 	Jan megvonta a vállát, és visszafordult Laurához. 
 	– Mindannyian gyerekként kezeltek engem – 
 	panaszolta megint. – De ezt többé már nem te-hetitek velem... most, hogy Richard halott. – 
 	Levetette magát a kanapéra, szétterpesztett lábbal. – Gondolom, gazdag is vagyok, nem? – folytatta. – Ez a ház az enyém. Senki sem utasítgat-hat többé. Én fogok utasítgatni másokat. Nem fogom hagyni, hogy az a buta Benny parancsol-gasson nekem. Ha Benny megpróbál rám szól-ni, én... – Elhallgatott, majd gyerekesen hozzá-
 	tette: – Tudom, hogy mit fogok tenni! 
 	132 
 	
 	Laura odalépett hozzá. 
 	– Figyelj, Jan, drágám – mondta kedvesen. – 
 	Ez nagyon nehéz időszak mindannyiunk számá-
 	ra, és Richard holmijai nem tartoznak senkihez mindaddig, amíg az ügyvédek meg nem érkeznek, és fel nem olvassák a végrendeletet, amit még hivatalosan érvényesíteniük is kell. Ez tör-ténik minden esetben, ha valaki meghal. Addig nem tehetünk mást, mint várunk. Érted? 
 	Laura hangja nyugtatóan hatott Janre. A fiú felnézett rá, azután a dereka köré fonta a karját, és odasimult hozzá. 
 	– Értem, Laura – mondta. – Szeretlek, Laura. 
 	Nagyon szeretlek. 
 	– Igen, drágám – suttogta Laura gyengéden. 
 	– Én is szeretlek. 
 	– Örülsz, hogy Richard meghalt, ugye? – kérdezte Jan váratlanul. 
 	Laura kissé megütközve, sietve válaszolt: 
 	– Nem, persze hogy nem örülök. 
 	– De igen, örülsz – mondta Jan ravaszul. – 
 	Így most feleségül mehetsz Julianhez. 
 	Laura gyorsan Julian Farrarra pillantott, aki felállt, miközben Jan folytatta: 
 	– Már régóta szeretnél feleségül menni Julianhez, igaz? Eh tudom. Azt hiszik, hogy nem lá-
 	tom és nem értem a dolgokat. Pedig igen! És most már nincsen semmi akadály előttetek. Minden szépen elrendeződött nektek, és mindketten boldogok vagytok. Boldogok vagytok, mert... 
 	Elharapta a mondatot, ahogy meghallotta 133 
 	
 	Miss Bennett hangját a folyosóról, amint őt szó-
 	lítgatja, és felnevetett: 
 	– Szegény, buta Benny! – kiáltotta, miközben fel-le ugrándozott a kanapén. 
 	– Gyerünk, légy kedves Bennyhez intette Laura Jant. – Olyan sok gondot és nyugtalanságot okoz neki ez az egész. Az ajtóhoz vezette a fiút, s közben kedvesen magyarázott tovább: 
 	– Segítened kell Bennynek, Jan, most, hogy te lettél a családfő. 
 	Jan kinyitotta az ajtót, majd Lauráról Julianre tekintett. 
 	– Jól van, rendben van – ígérte mosolyogva. 
 	– Megteszem. – Kiment a szobából, becsukta maga mögött az ajtót, és azt kiáltotta: Benny! 
 	Laura Julian Farrarhoz fordult, aki közben felemelkedett a fotelből, és odasétált hozzá. 
 	– Fogalmam sem volt róla, hogy tud kettőnk-ről – mondta az asszony. 
 	– Ez a gond a Janhez hasonló emberekkel – 
 	jegyezte meg Farrar. – Sosem tudhatod, hogy milyen sokat vagy milyen keveset tudnak. Jan nagyon... nos, meglehetősen könnyen elveszíti az önuralmát, igaz? 
 	– Igen, könnyen felizgatja magát – ismerte el Laura. – De most, hogy Richard nem ugratja többé, sokkal nyugodtabb lesz. Újra normálisan viselkedik majd. Ebben biztos vagyok. 
 	Julian Farrar arcán kétely tükröződött. 
 	– Hát, én nem tudom... – kezdte, de elhallgatott, ahogy Starkwedder hirtelen felbukkant a teraszajtóban. 
 	134 
 	
 	– Hello... Jó estét! – köszöntötte őket Starkwedder vidám hangon. 
 	– Ö... hm... jó estét! – felelt Farrar bizonytalanul. 
 	– Mi újság? Minden nagyszerű? – tudakolta Starkwedder, egyikről a másikra nézve. Hirtelen elvigyorodott. – Ah, értem – jegyezte meg. – Én vagyok a felesleges harmadik. – Belépett a szobába. – Nem kellett volna így, a teraszon át beron-tanom. Egy úriember a bejárati ajtóhoz ment volna, és megnyomja a csengőt. Ugye erről van szó? 
 	De hát, amint látják, én nem vagyok úriember. 
 	– Ó, kérem – kezdte Laura, de Starkwedder közbevágott: 
 	– Az igazat megvallva – magyarázta –, két okból érkeztem. Először is, hogy elbúcsúzzak. 
 	Az én szerepem tisztázódott. Magas körökből származó források Abadanból megüzenték, milyen rendes, megbízható fickó vagyok. Így hát szabadon távozhatok. 
 	– Sajnálom, hogy elmegy... ilyen hamar – 
 	mondta Laura, és a hangja őszintén csengett. 
 	– Ez kedves magától – felelte Starkwedder enyhe keserűséggel –, tekintve, hogy így beto-lakodtam a családi gyilkosságukba. Egy pillanatig a nőt nézte, majd odalépett az íróasztalhoz. – De más okból érkeztem a teraszajtón át 
 	– folytatta. – A rendőrök hoztak el autóval. És bár mélyen hallgattak a dologról, azt hiszem, történt valami. 
 	Laura elkeseredetten felnyögött. – Visszajöttek a rendőrök? 
 	135 
 	
 	– Igen – bólintott Starkwedder határozottan. 
 	– Én azt hittem, ma reggel végeztek – mondta Laura. 
 	Starkwedder sokatmondó pillantást vetett rá: 
 	– Ezért mondom, hogy... valami történt – is-mételte. 
 	Hangok hallatszottak a folyosó felől. Laura és Julian Farrar közelebb húzódott egymáshoz, ahogy az ajtó kinyílt, és Richard Warwick édesanyja belépett, rendkívül méltóságteljesen, magabiztosan, bár a botjára támaszkodva. 
 	– Benny! – szólt vissza Mrs. Warwick a válla felett, majd Laurához fordult. – Ó, itt vagy, Laura. Már mindenhol kerestünk. 
 	Julian Farrar Mrs. Warwickhoz lépett, és segí-
 	tett neki leülni a fotelba. 
 	– Milyen kedves öntől, hogy ismét eljött, Julian 
 	– mondta az idős hölgy –, holott mindnyájan tudjuk, milyen végtelenül elfoglalt. 
 	– Korábban is jöttem volna, Mrs. Warwick – 
 	felelte Farrar, miközben az idős hölgynek segéd-kezett , de ma különösen zsúfolt napom volt. 
 	Azonban ha bármiben segíthetek... 
 	Elhallgatott, mert belépett a szobába Miss Bennett, nyomában Thomas felügyelővel. Az aktatáskával érkező felügyelő elhelyezkedett, úgy, hogy mindenkit jól lásson. Starkwedder leült az íróasztal mellé, és cigarettára gyújtott, miközben megérkezett Cadwallader őrmester is Angell-lel, aki becsukta az ajtót, és nekivetette a hátát. 
 	– Nem találom az ifjabb Mr. Warwickot, uram 136 
 	
 	– jelentette az őrmester, és átsétált a szobán a teraszajtóhoz. 
 	– Valahol kint van. Sétálni ment - közölte Miss Bennett. 
 	– Nem baj – mondta a felügyelő. Néhány másodpercnyi csend állt be, mialatt végignézett a jelenlévőkön. Megváltozott a viselkedése, volt benne valami fenyegető, amit korábban nem lehetett érezni rajta. 
 	Miután hiába várt, hogy a felügyelő megszó-
 	laljon, Mrs. Warwick végül fagyosan megjegyezte: 
 	– Jól értelmezem, hogy további kérdéseket szeretne feltenni nekünk, Thomas felügyelő? 
 	– Igen, Mrs. Warwick – felelte a férfi. – Attól tartok, kénytelen leszek megtenni. 
 	Mrs. Warwick hangja nyugtalanságról árulko-dott, ahogy megkérdezte: 
 	– Továbbra sincsenek hírei erről a MacGregor-ról? 
 	– Épp ellenkezőleg. 
 	– Megtalálták? – kérdezte Mrs. Warwick örömmel. 
 	– Igen – hangzott a felügyelő kurta felelete. 
 	Egyértelmű izgatottság mutatkozott az egy-begyűlteken. Laurán és Julian Farraron hitetlenség tükröződött, Starkwedder pedig elfordí-
 	totta a székét, hogy szemből lássa a felügyelőt. 
 	Miss Bennett váratlanul éles hangon felcsat-tant: 
 	– És letartóztatták? 
 	137 
 	
 	A felügyelő egy pillanatig szótlanul nézte a nőt, csak azután felelt: 
 	– Ez, attól tartok, lehetetlen, Miss Bennett – 
 	közölte. 
 	– Lehetetlen? – vágott közbe az idősebb Mrs. 
 	Warwick. – De miért? 
 	– Mert MacGregor halott – felelte a felügyelő 
 	csendesen. 
 	138 
 	
 	Tizenötödik fejezet 

 	

 	Döbbent csend fogadta Thomas felügyelő bejelentését. Majd bizonytalanul és látszólag félve Laura azt suttogta: 
 	– M... Mit mondott? 
 	– Azt mondtam, hogy ez a férfi, MacGregor, halott – ismételte meg a felügyelő. 
 	Többen felnyögtek a szobában, és a felügyelő kiegészítette rövid bejelentését. 
 	– John MacGregor – magyarázta – Alaszká-
 	ban halt meg több mint két évvel ezelőtt.. nem sokkal azután, hogy Angliából elutazott Kanadába. 
 	– Halott! – mondta Laura hitetlenkedve. 
 	A szobában jelen lévők észre sem vették, hogy időközben Jan haladt át sietve a teraszon, majd ismét eltűnt. 
 	– Ez megváltoztatja a dolgokat, igaz? – folytatta a felügyelő. – Nem John MacGregor he-lyezte a bosszúról írt üzenetet Mr. Warwick holttestére. Az azonban nyilvánvaló, hogy olyasvalaki tette oda, akinek tudomása volt MacGre-gorról és az egész norfolki ügyről. Amiből az következik, nagyon határozottan, hogy csak a házból lehetett valaki. 
 	– Nem! – kiáltotta Miss Bennett. – Nem, az 139 
 	
 	lehetetlen... az egyszerűen ki van zárva... – elhalt a hangja. 
 	– Igen, Miss Bennett? – bátorította a felügyelő. Várt néhány másodpercig, de Miss Bennett nem tudta folytatni a mondatot. Hirtelen teljesen összetörtnek látszott, és távolabb húzódott, a teraszajtó felé. 
 	A felügyelő Richard Warwick édesanyjához fordult. 
 	– Bizonyára megérti, asszonyom – mondta, és igyekezett némi együttérzést csempészni a hangjába –, hogy ez megváltoztatja a dolgokat. 
 	– Igen, értem – felelte Mrs. Warwick. Felállt. – 
 	Szüksége van még rám, felügyelő? – kérdezte. 
 	– Pillanatnyilag nincsen, Mrs. Warwick – 
 	mondta Thomas. 
 	– Köszönöm – suttogta az asszony, s elindult az ajtó felé, amit Angell sietve kinyitott előtte. 
 	Julian Farrar kikísérte az idős hölgyet. Amikor Mrs. Warwick elhagyta a helyiséget, Farrar visszajött, és megállt a fotel mögött, láthatólag mé-
 	lyen elmerülve a gondolataiban. Eközben Thomas felügyelő kinyitotta az aktatáskáját, és elővette a fegyvert. 
 	Angell éppen készült volna követni Mrs. 
 	Warwickot, amikor a felügyelő parancsoló hangon utánaszólt: – Angell! 
 	Az inas megállt, visszafordult a szoba belseje felé, és becsukta az ajtót. – Igen, uram? – felelte csendesen. 
 	A felügyelő odalépett hozzá, kezében a gyilkos fegyverrel. 
 	140 
 	
 	– Ezzel a pisztollyal kapcsolatban – mondta az inasnak – maga bizonytalan volt ma reggel. 
 	Tudná-e határozottan állítani, hogy Mr. Warwick tulajdona? 
 	– Nem, felügyelő úr – válaszolta Angell. – Nem állíthatom egyértelműen. Tudja, sok pisztolya volt. 
 	– Ez a fegyver a kontinensről származik – tá-
 	jékoztatta a felügyelő, maga előtt tartva a pisztolyt. – Egyfajta háborús emlék lehet. 
 	Miközben beszélt, a jelenlévők számára észrevétlenül Jan ismét átment a teraszon, ezúttal az ellenkező irányba tartva, és egy fegyver volt nála, melyet láthatóan rejtegetni igyekezett. 
 	Angell a pisztolyra nézett. 
 	– Mr. Warwicknak volt néhány külföldi fegyvere is, uram – közölte. – De a fegyvergyűjteményéről maga gondoskodott. Még azt sem hagyta, hogy megérintsem őket. 
 	A felügyelő Julian Farrarhoz lépett. 
 	– Farrar őrnagy – mondta –, önnek valószí-
 	nűleg vannak háborús emlékei. Mond önnek bármit ez a pisztoly? 
 	Farrar hanyagul a fegyverre pillantott. 
 	– Attól tartok, semmit – felelte. 
 	A felügyelő elfordult az őrnagytól, és visszament, hogy eltegye a táskájába a pisztolyt. 
 	– Cadwallader őrmester és én jelentette be, szembefordulva a társasággal – át akarjuk néz-ni Mr. Warwick fegyvergyűjteményét, méghozzá tüzetesen. Ha jól tudom, majdnem mindegyik-hez volt engedélye. 
 	141 
 	
 	– Igen, uram – bólintott Angell. – Az engedé-
 	lyek a fiókban vannak, a hálószobájában. És az összes pisztoly, valamint a többi fegyver, mind a fegyverszekrényben található. 
 	Cadwallader az ajtóhoz ment, de Miss Bennett megállította, mielőtt még elhagyhatta volna a helyiséget. 
 	– Várjon egy percet – kérte. – Szüksége lesz a fegyverszekrény kulcsára. – Elővett egy kulcsot a zsebéből. 
 	– Kulcsra zárta? – tudakolta a felügyelő élesen. – És mégis miért? 
 	Miss Bennett válasza is hasonlóan metsző 
 	hangon érkezett. 
 	– Igen meglep, hogy felteszi ezt a kérdést – 
 	csattant fel. – Azok fegyverek és lőszerek, és rendkívül veszélyesek. Ezt mindenki tudja. 
 	Az őrmester mosolyát leplezve vette át a felé nyújtott kulcsot, és elsietett, de az ajtóban meg-
 	állt, hogy megnézze, csatlakozik-e hozzá a fel-
 	ügyelő. Miss Bennett kellemetlen megjegyzése miatti nyilvánvaló bosszúságában, Thomas fel-
 	ügyelő odavetette: 
 	– Ismét beszélnem kell majd magával, Angell 
 	– s közben felkapta az aktatáskáját, és távozott a szobából. Az őrmester követte, nyitva hagyva az ajtót Angell számára. 
 	Az inas azonban nem indult azonnal utánuk. 
 	Ehelyett nyugtalan pillantást vetett Laurára, de mivel ő e pillanatban a padlóra meredve ült, Julian Farrarhoz lépett, és azt suttogta: Arról a kis ügyről lenne szó, uram. Türel-142 
 	
 	metlenül várom, hogy megegyezzünk valami-ben. Ha már döntésre jutott, uram... 
 	Farrar kényszeredetten válaszolt: 
 	– Azt hiszem... valamit... majdcsak kitalálunk. 
 	– Köszönöm, uram – felelte Angell halvány mosollyal az arcán. Nagyon köszönöm, uram. 
 	Az ajtóhoz sietett, és már majdnem a folyosón járt, amikor Farrar határozott kiáltása meg-
 	állította: 
 	– Nem! Várjon egy percet, Angell! 
 	Amikor az inas megfordult, hogy szembenézzen vele, Farrar hangosan elkiáltotta magát: 
 	– Thomas felügyelő! 
 	Feszült csend következett. Majd néhány pillanat múlva megjelent a felügyelő az ajtóban, nyomában az őrmesterrel. 
 	– Igen, Farrar őrnagy? 
 	Julián Farrar kényelmes, természetes léptekkel a fotelhoz sétált. 
 	– Mielőtt belevetné magát a rutinfeladatok-ba, felügyelő – mondta – lenne valami, amit el kell mondanom önnek. Tulajdonképpen azt hiszem, már reggel említenem kellett volna. De mindannyian olyan zaklatottak voltunk. Mrs. 
 	Warwick épp az imént tájékoztatott róla, hogy van egy csoport ujjlenyomat, aminek türelmetlenül várja az azonosítását. Itt az asztalon, azt hiszem, ezt mondta. – Kis szünetet tartott, majd könnyedén hozzátette: – Minden valószínűség szerint, felügyelő, azok az én ujjlenyomataim. 
 	Néma csend következett. A felügyelő lassan odasétált Farrarhoz, majd csendesen, de érez-143 
 	
 	hetően némi vádló éllel a hangjában megkérdezte. 
 	– Ön itt volt tegnap este, Farrar őrnagy? 
 	– Igen – felelte Farrar. Átjöttem, ahogy gyakran megteszem vacsora után, hogy váltsak né-
 	hány szót Richarddal. 
 	– És itt találta...? – sürgette a felügyelő. 
 	– Nagyon lehangoltnak és ingerlékenynek ta-láltam. Ezért nem is maradtam sokáig. 
 	– Hány óra körül történt mindez, Farrar őrnagy? 
 	Farrar gondolkodott néhány másodpercig, csak azután felelt: 
 	– Nem emlékszem pontosan. Talán tíz órakor vagy fél tizenegykor. Akörül. 
 	A felügyelő szigorú tekintettel nézte. 
 	– Nem tudná ennél egy kicsit pontosabban meghatározni? – kérdezte. 
 	– Sajnálom. Attól tartok, nem – felelte azonnal Farrar. 
 	Rövid, de meglehetősen feszült szünet után a felügyelő újabb kérdést tett fel, igyekezett könnyedén odavetni a szavakat: 
 	– Feltételezem, nem volt semmi veszekedés... 
 	vagy összetűzés önök között? 
 	– Nem, egyáltalán nem – méltatlankodott Farrar felháborodottan. Az órájára pillantott. – 
 	Késésben vagyok – állapította meg. – Részt kell vennem egy megbeszélésen a városházán. Nem várakoztathatom meg őket. – Megfordult, és a teraszajtó felé indult. – Úgyhogy, ha nem bán-ják. .. – A teraszon megállt. 
 	144 
 	
 	– Nem várathatjuk meg a városházát – helyeselt a felügyelő, és az őrnagy után indult. – De biztos vagyok benne, hogy megérti, Farrar őrnagy. Kénytelen vagyok részletes vallomást kér-ni öntől a tegnap esti eseményekről. Talán holnap reggel szerét ejthetnénk. – Kis szünet után hozzátette: – Azt azonban természetesen tudnia kell, hogy nem kötelessége vallomást tenni, csupán ha önként vállalkozik rá... és nyilvánvalóan jogában áll ügyvéd jelenlétében beszélni, ha óhajtja. 
 	Mrs. Warwick érkezett vissza a szobába. Meg-
 	állt az ajtóban, és végighallgatta a felügyelő utolsó szavait. Julian Farrarnak egy pillanatra elállt a lélegzete, ahogy felfogta a felügyelő monda-tainak jelentőségét. 
 	– Megértem... tökéletesen – mondta. – Mondjuk, holnap reggel tíz órakor? És az ügyvédem is jelen lesz. 
 	Farrar távozott a teraszon át, a felügyelő pedig Laura Warwickhoz fordult. 
 	– Látta ön Farrar őrnagyot, amikor tegnap este itt járt? – tudakolta. 
 	– Én... én... – kezdte Laura bizonytalanul, de nem folytathatta, mert Starkwedder hirtelen felugrott a székéből, hozzájuk sietett, és beékelte magát Laura és a felügyelő közé. 
 	– Azt hiszem, Mrs. Warwick nem szeretne most kérdésekre válaszolni – közölte. 
 	145 
 	
 	146 
 	
 	Tizenhatodik fejezet 

 	

 	Starkwedder és Thomas felügyelő néhány má-
 	sodpercig farkasszemet nézett egymással. Az-után a felügyelő megszólalt: – Mit mondott, Mr. 
 	Starkwedder? – kérdezte csendesen. 
 	– Azt mondtam – felelte Starkwedder – hogy úgy gondolom, Mrs. Warwitck most nem szeretne további kérdésekre válaszolni. 
 	– Valóban? – morogta a felügyelő. – És megkérdezhetem, hogy önnek mi köze van ehhez? 
 	Az idősebb Mrs. Warwick is csatlakozott a vi-tához. 
 	– Mr. Starkweddernek igaza van – jelentette ki. 
 	A felügyelő kérdő tekintettel Laura felé fordult. Némi habozás után Laura azt suttogta: 
 	– Nem, nem akarok most további kérdésekre válaszolni. 
 	Starkwedder meglehetősen önelégülten mosolygott a felügyelőre, aki dühösen elfordult, és gyorsan elhagyta a helyiséget az őrmesterrel együtt. Angell követte őket, és becsukta maga mögött az ajtót. Ekkor Laurából előtört a kiáltás: 
 	– De beszélnem kell! Muszáj... el kell mondanom nekik... 
 	– Mr. Starkweddernek igaza van, Laura – vá-
 	gott közbe Mrs. Warwick erélyesen. – Minél ke-vesebbet mondasz, annál jobb. – Tett néhány 147 
 	
 	lépést a szobában a botjára támaszkodva, majd folytatta: – Azonnal kapcsolatba kell lépnünk Mr. 
 	Adamsszel. – Starkwedderhez fordult, hogy magyarázatot adjon: – Mr. Adams az ügyvédünk. 
 	– Miss Bennett felé pillantott. – Hívja fel, Benny, most azonnal. 
 	Miss Bennett bólintott, és a telefonhoz lépett, de Mrs. Warwick megállította. – Nem, használja az emeleti készüléket – adta ki az utasítást, majd hozzátette: – Laura, te is menj vele! 
 	Laura felállt, majd elbizonytalanodott, és összezavarodva az anyósára nézett, aki csak annyit mondott: 
 	– Beszélni akarok Mr. Starkwedderrel. 
 	– De... – kezdte Laura, Mrs. Warwick azonban közbevágott: 
 	– Ne aggódj, drágám – igyekezett megnyugtatni a menyét. – Csak tedd, amit mondok! 
 	Laura egy pillanatig habozott, de azután kiment a folyosóra, a nyomában Miss Bennett-tel, aki becsukta az ajtót. Mrs. Warwick azonnal Starkwedderhez lépett. – Nem tudom, mennyi időnk van – mondta, gyorsan beszélt, és sűrű 
 	pillantásokat vetett az ajtó felé. – Azt akarom, hogy segítsen nekem. 
 	Starkwedder meglepődött. – Hogyan? – kérdezte. 
 	Kis szünet után Mrs. Warwick folytatta. – Ön intelligens ember... és idegen. Kívülről érkezett az életünkbe. Semmit sem tudunk önről. Semmi köze sincsen egyikünkhöz sem. 
 	Starkwedder bólintott. 
 	148 
 	
 	– A váratlan vendég, igaz? – mormolta. Ráült a kanapé karfájára. – Ezt már mondták nekem 
 	– jegyezte meg. 
 	– Mivel ön idegen – folytatta Mrs. Warwick –, szeretném megkérni, hogy tegyen meg nekem valamit. – A teraszajtóhoz ment, és kilépett a szabadba, majd elnézett mindkét irányba. 
 	Rövid hallgatás után Starkwedder megszólalt: 
 	– Igen, Mrs. Warwick? 
 	Visszatérve a szobába Mrs. Warwick sietve beszélni kezdett. – Egészen a mai estéig – mondta – elfogadható magyarázatunk volt erre a tragédiára. Egy férfi, akit a fiam megkárosított – 
 	azzal, hogy véletlenül elgázolta a gyermekét –, eljött, hogy bosszút álljon. Tudom, hogy melodrámáján hangzik, de végső soron hallani ilyen esetekről. 
 	– Ahogy mondja – jegyezte meg Starkwedder, azon tanakodva, vajon hová vezethet a be-szélgetés. 
 	– De most, attól tartok, ez a magyarázat to-vaszállt – folytatta Mrs. Warwick. – És ennek kö-
 	vetkeztében a fiam meggyilkolása a családun-kat terheli. – Lépett egyet-kettőt a foteltól. – Nos, van két ember, aki egészen biztosan nem lőhette le a fiamat. Ez a felesége és Miss Bennett. Ők együtt voltak, amikor a lövés eldörrent. 
 	Starkwedder vetett egy gyors pillantást a nőre, de mindössze annyit felelt: 
 	– Valóban. 
 	– Mindazonáltal – fűzte tovább a szót Mrs. 
 	149 
 	
 	Warwick –, ugyan Laura nem lőhette le a férjét, de tudhatja, ki tette. 
 	– Amivel bűnrészessé válik maga is – jegyezte meg Starkwedder. – Ő és ez a Julian Farrar nevű fickó együtt? Erre gondol? 
 	Enyhe bosszúság suhant át Mrs. Warwick ar-cán. 
 	– Nem erre gondoltam – vetette oda. Ismét sietve az ajtó felé nézett, azután hozzátette: – 
 	Nem Julian Farrar ölte meg a fiamat. 
 	Starkwedder felegyenesedett a kanapé karfájáról. 
 	– Honnan tudja ezt ilyen biztosan? – kérdezte. 
 	– Tudom, és kész – hangzott Mrs. Warwick válasza. Egyenesen a férfi szemébe nézett. – El akarok mondani önnek, egy idegennek valamit, amiről a családom egyik tagjának sincsen tudomása – közölte rezzenéstelen nyugalommal. 
 	– Mégpedig a következőt: már nincs túl sok időm hátra. 
 	– Nagyon sajnálom – kezdte Starkwedder, de Mrs. Warwick felemelte a kezét, hogy elhallgat-tassa. 
 	– Nem azért mondtam el, mert együttérzésre vágyom – közölte. – Azért mondtam el, hogy magyarázatot adjak arra, amit másképp nehéz lenne megmagyarázni. Előfordul, hogy olyan tettekre szánjuk el magunkat, amit sosem tennénk meg, ha még sok-sok év állna előttünk. 
 	– Mint például? – kérdezte Starkwedder csendesen. 
 	Mrs. Warwick figyelmesen nézte a férfit. 
 	150 
 	
 	– Először valami mást is el kell mondanom, Mr. Starkwedder – közölte. – Valamit a fiammal kapcsolatban. – A kanapéhoz ment, és leült. – 
 	Nagyon szerettem a fiamat. Kisgyermekként és fiatal felnőttként számtalan kiváló tulajdonsággal bírt. Sikeres volt, talpraesett, bátor, vidám és kitűnő társ. – Elhallgatott, láthatóan az em-lékei közt jártak a gondolatai. Azután folytatta: 
 	– El kell ismernem azonban, hogy ezek az eré-
 	nyek mind bizonyos hátrányokkal is együtt jártak. Nem bírta elviselni a korlátokat, az ellent-mondást. Ott rejlett benne a hajlam a kegyetlenségre és egyfajta végzetes arroganciára. De mindaddig, amíg sikeres volt, minden a legnagyobb rendben ment. Nem az a fajta alkat volt azonban, aki jól tűri a sorscsapásokat, és az utóbbi időben kénytelen voltam végignézni, ahogy lassan megindult lefelé a lejtőn. 
 	Starkwedder csendesen leült a zsámolyra, szemben az idős hölggyel. 
 	– Ha azt mondom, hogy egy szörnyeteg lett belőle – folytatta Richard Warwick édesanyja –, túlzónak hangzik a kijelentés. Pedig bizonyos értelemben valóban  szörnyeteg volt... az ön-zés, a büszkeség, a kegyetlenség szörnyetege. 
 	Mivel fájdalmat okozott saját magának, mérhe-tetlen vágy élt benne, hogy másoknak is fájdalmat okozzon. – A hangja keményen csengett. – 
 	Ezek a mások pedig szenvedtek miatta. Érti, amit mondok? 
 	– Azt hiszem... igen – felelte Starkwedder halkan. 
 	151 
 	
 	Mrs. Warwick hangja ismét meglágyult, ahogy folytatta: 
 	– Én nagyon szeretem a menyemet. Jó ke-délyű, melegszívű és rendkívül erős jellem. 
 	Richard azonnal levette a lábáról, de nem tudom, hogy Laura igazi szerelmet érzett-e iránta. 
 	Azt azonban el kell ismerni... hogy mindent megtett, amit egy feleség tehet azért, hogy Richard betegségét és tehetetlenségét elviselhetővé tegye. 
 	Egy pillanatig elgondolkodott, és amikor is-mét megszólalt, a hangja szomorúan csengett. 
 	– De Richard nem fogadta el a segítségét. 
 	Visszautasította őt. Azt hiszem, olykor egyenesen gyűlölte Laurát, ami talán sokkal kevésbé meglepő, mint gondolná az ember. Tehát amikor azt mondom, hogy bekövetkezett az elkerülhetetlen, már bizonyára érti, mire gondolok. 
 	Laura beleszeretett egy másik férfiba, aki viszont-szerette őt. 
 	Starkwedder elgondolkodva nézte Mrs. 
 	Warwickot. 
 	– Miért mondja el nekem mindezt? – kérdezte. 
 	– Mert ön idegen – felelte a nő határozottan. 
 	– Mindez a gyűlölet, szerelem és szenvedés semmit sem jelent önnek, ezért megindulás nélkül hallgathatja végig. 
 	– Lehetséges. 
 	Mintha meg sem hallotta volna a megjegyzést, Mrs. Warwick tovább beszélt. 
 	– Szóval eljött az idő – magyarázta –, amikor 152 
 	
 	úgy tűnt, egyetlen dolog jelenthet megoldást ezekre a nehézségekre. Richard halála. 
 	Starkwedder tovább tanulmányozta a nő ar-cát. 
 	– És akkor – mormolta – Richard szépen meg is halt? 
 	– Igen – felelte Mrs. Warwick. 
 	Csend következett. Azután Starkwedder fel-
 	állt, megkerülte a zsámolyt, és az asztalhoz ment, hogy elnyomja a cigarettáját. 
 	– Bocsásson meg az egyenes szavakért, Mrs. 
 	Warwick – mondta de ön most egy gyilkosság elkövetéséről tesz vallomást? 
 	153 
 	
 	154 
 	
 	Tizenhetedik fejezet 

 	

 	Mrs. Warwick néhány pillanatig hallgatott. Az-után élesen megszólalt: 
 	– Felteszek egy kérdést, Mr. Starkwedder. 
 	Megérti ön azt, hogy valaki, aki életet adott, fel-hatalmazva érzi magát arra, hogy el is vegye azt az életet? 
 	Starkwedder járkálni kezdett a szobában, mi-közben a kérdésen töprengett. Végül így szólt: 
 	– Hallani olyan anyákról, igen, akik megölik a gyermeküket – ismerte el. – De ez általában aljas indokból történik – pénzért –, vagy esetleg azért, mert már két vagy három gyermeket ne-velnek, és nem akarnak még eggyel bajlódni. – 
 	Hirtelen megfordult, hogy szembenézzen a nö-
 	vel, és gyorsan megkérdezte: – Származik önnek anyagi előnye Richard halálából? 
 	– Nem, nem származik – felelte Mrs. Warwick határozottan. 
 	Starkwedder mentegetőző mozdulatot tett. 
 	– Meg kell bocsátania az őszinteségemért.. 
 	– kezdte, de Mrs. Warwick félbeszakította egy meglehetősen barátságtalan hangon feltett kérdéssel: 
 	 – Érti ön mindazt, amit mondani próbálok? 
 	 –  Igen, azt hiszem, értem – felelte a férfi. – 
 	Azt mondja, hogy fennáll a lehetősége, hogy egy 155 
 	
 	anya megölje a saját fiát. – A kanapéhoz sétált, rátámaszkodott, úgy folytatta: – És azt mondja... egészen pontosan... hogy fennáll a lehetősége, hogy ön  megölte a saját  fiát. – Kis szü-
 	netet tartott, miközben figyelmesen nézte a nőt. 
 	– Ez egy elmélet – kérdezte –, vagy tényként ér-telmezzem? 
 	– Én nem  vallomást teszek – felelte Mrs. 
 	Warwick. – Csupán felvázoltam ön előtt egy lehetséges nézőpontot. Szükséghelyzet léphet fel, amikor én már nem leszek itt, hogy megold-jam. És abban az esetben, ha ez megtörténne, azt akarom, hogy ezt  tartsa magánál és hasznosítsa. – Kivett egy borítékot a zsebéből, és átadta a férfinak. 
 	Starkwedder elvette a borítékot, de nem hagyta megjegyzés nélkül. 
 	– Ez mind nagyon szép. Én azonban már nem leszek itt. Visszamegyek Abadanba, hogy foly-tassam a munkámat. 
 	Mrs. Warwick legyintett, nyilvánvalóan jelentéktelennek érezte az ellenvetést. 
 	Ott sem kerül kívül a civilizáción – emlékeztette a férfit. – Feltételezem, Abadanban is van újság, rádió és minden más. 
 	– Valóban – ismerte el Starkwedder. – Ott is rendelkezünk a civilizáció minden áldásával. 
 	– Akkor hát, kérem, tartsa meg ezt a boríté-
 	kot. Látja, kinek van címezve? 
 	Starkwedder a borítékra pillantott. 
 	– A főfelügyelőnek. Igen. De nem látom át pontosan, hogy mi jár a fejében – mondta Mrs. 
 	156 
 	
 	Warwicknak. – Nő létére figyelemreméltóan jól tud titkot tartani. Vagy ön követte el a gyilkossá-
 	got, vagy tudja, hogy ki tette. Erről van szó? 
 	Mrs. Warwick elfordította a fejét, miközben válaszolt. 
 	– Nem áll szándékomban megvitatni ezt a kérdést. 
 	Starkwedder leült a fotelba. 
 	– De mégis – ellenkezett – nagyon szeretném tudni, hogy mi jár a fejében. 
 	– Pedig attól tartok, ezt nem fogom elmondani önnek - közölte Mrs. Warwick. – Ahogy mondta, olyan nő vagyok, aki nagyon jól tud titkot tartani. 
 	Starkwedder más megközelítéssel próbálkozott: 
 	– Ez az inas... az a fickó, aki a fiáról gondoskodott. .. – Elhallgatott, mert nem jutott eszébe a férfi neve. 
 	– Angellre gondol – segítette ki Mrs. Warwick. 
 	– Nos, mi van Angell-lel? 
 	– Ön kedveli? – kérdezte Starkwedder. 
 	– Nem, történetesen nem kedvelem – felelte az idős hölgy. – De ügyesen végezte a munká-
 	ját, és Richardot egyáltalán nem volt könnyű ki-szolgálni. 
 	– Azt el tudom képzelni – jegyezte meg Starkwedder. – De Angell megbirkózott a nehézsé-
 	gekkel, igaz? 
 	– Megdolgozott a pénzéért – felelte Mrs. 
 	Warwick fanyarul. 
 	Starkwedder ismét járkálni kezdett a szobá- 
 	157 
 	
 	ban. Azután szembefordult Mrs. Warwickkal, és hogy megpróbálja szóra bírni, azt kérdezte: 
 	– Tudott róla valamit Richard? 
 	Az idős hölgy egy pillanatig értetlenül nézett. 
 	– Hogy tudott-e róla valamit? – ismételte meg. 
 	– Ezt hogy érti? Á, igen. Arra kíváncsi, hogy tudott-e Richard valami kompromittáló dolgot Angellről? 
 	– Igen, erre vagyok kíváncsi – bólintott Starkwedder. – A markában tartotta Angellt? 
 	Mrs. Warwick gondolkodott egy keveset, mi-előtt válaszolt. 
 	– Nem, nem hinném – mondta. 
 	– Csak felmerült bennem a kérdés – kezdte Starkwedder. 
 	– Úgy érti – szakította félbe Mrs. Warwick tü-
 	relmetlenül –, hogy Angell lőtte le a fiamat? Azt kétlem. Azt erősen kétlem. 
 	– Értem. Hát ez nem jött be – jegyezte meg Starkwedder. – Igazán kár, de ez van. 
 	Mrs. Warwick hirtelen felállt. – Köszönöm, Mr. 
 	Starkwedder – mondta. – Ön igazán nagyon kedves volt. 
 	Kezet nyújtott a férfinak. A nő hirtelen mozdulatán meglepődve Starkwedder megrázta a felé nyújtott kezet, majd odament az ajtóhoz, és kinyitotta. Egy pillanattal később Mrs. Warwick elhagyta a helyiséget. Starkwedder becsukta mögötte az ajtót, mosollyal az ajkán. – A pokolba! – mormogta maga elé, ahogy a borítékra nézett. – Micsoda nő! 
 	Sietve a zsebébe süllyesztette a borítékot, 158 
 	
 	ahogy Miss Bennett lépett a szobába nyugtalan, elkeseredett arccal. 
 	– Mit mondott önnek? – kérdezte. 
 	Starkwedder meglepődött, és megpróbálta húzni az időt. – Hogy? Tessék? – kérdezett vissza. 
 	– Mrs. Warwick... mit mondott? – tudakolta ismét Miss Bennett. 
 	Hogy elkerülje az egyenes választ, Starkwedder megjegyezte: 
 	– Zaklatottnak látszik. 
 	– Persze hogy zaklatott vagyok – felelte a nő. 
 	– Mert tudom, hogy mire képes. 
 	Starkwedder néhány másodpercig figyelmesen nézte a házvezetőnőt, mielőtt megkérdezte: 
 	– Mire  képes Mrs. Warwick? Gyilkosságra? 
 	Miss Bennett tett egy lépést a férfi felé.  
 	– Ezt próbálta elhitetni magával? – kérdezte. 
 	– De ön tudja, hogy ez nem igaz. Erre már ma-gától is rá kellett jönnie. Nem igaz. 
 	– Hát, sosem lehet tudni. Végül is lehetséges 
 	– jegyezte meg óvatosan. 
 	– De mondom, hogy nem – erősködött a nő. 
 	– Honnan tudja ilyen biztosan? – kérdezte Starkwedder. 
 	– Tudom, és kész – felelte Miss Bennett. – 
 	Gondolja, hogy van bármi, amit én nem tudok ennek a háznak a lakóiról? Évek óta itt élek ve-lük. Mondom, évek óta. – Leült a fotelba. Nagyon sokat jelentenek nekem, mindegyikük. 
 	– Beleértve a néhai Richard Warwickot is? – 
 	kérdezte Starkwedder. 
 	159 
 	
 	Miss Bennett egy pillanatig tanácstalannak tűnt. 
 	– Nagyon kedveltem őt. . valaha – mondta végül. 
 	Szünet következett. Starkwedder a zsámolyon ült, és figyelmesen szemlélte a nőt, majd azt mormolta: 
 	– Folytassa! 
 	– Nagyon megváltozott – magyarázta Miss Bennett. – Lassanként... meghibbant. Az egész gondolkodása átalakult. Néha ördögien gonosz tudott lenni. 
 	– Igen, ebben mindenki egyetért – állapította meg Starkwedder. 
 	– De ha ismerte volna, milyen volt azelőtt.. – 
 	kezdte a házvezetőnő. 
 	Starkwedder közbevágott. 
 	– Tudja, én ebben nem hiszek. Nem hiszem, hogy az emberek megváltozhatnak. 
 	– Richarddal megtörtént – erősködött Miss Bennett. 
 	– Ó, nem, nem hiszem – ellenkezett Starkwedder. Folytatta a járkálást a szobában. – Fogadni mernék, hogy rossz szemszögből nézik a dolgokat. Én azt mondanám, hogy ott rejtőzött benne a gonosz. Azok közé az emberek közé tartozott, akiknek boldognak vagy sikeresnek kell lenniük, más lehetőségük nincs! Elrejtik va-lódi önmagukat mindaddig, amíg ily módon sikerül megszerezniük, amit akarnak. De a felszín alatt mindig ott rejtőzik a gonosz. 
 	Szembefordult Miss Bennett-tel. 
 	160 
 	
 	– Fogadni mernék, hogy mindig is ott volt benne a kegyetlenség. Bizonyára ő parancsolt a társainak az iskolában. És rajongtak érte a nők, természetesen. A nők mindig vonzódnak a ve-zéregyéniségekhez. A szadista hajlamai nagy részét pedig kiélte a vadászatban. – A falon sorakozó vadásztrófeákra mutatott. 
 	– Richard Warwick bizonyára önző szörnyeteg volt – folytatta. – Így látom én azok alapján, ahogy önök beszélnek róla. Élvezte, hogy nagyszerű fickónak mutatja magát, nagylelkűnek, sikeresnek, szeretetreméltónak és így tovább. – 
 	Starkwedder még mindig fáradhatatlanul járkált. 
 	– De a rossz hajlam ott volt benne, mindvégig. 
 	És amikor bekövetkezett a baleset, a felszín da-rabokra tört, és mindannyian megláthatták, kicsoda valójában. 
 	Miss Bennett felállt. 
 	– Nem hiszem, hogy önnek bármi joga lenne ítélkezni felette – kiáltotta felháborodottan. – Ön csak egy idegen, és semmit sem tud az egészről. 
 	– Talán nem, de mégis nagyon sokat hallottam róla – vágott vissza Starkwedder. – Úgy tűnik, valami miatt mindenki szívesen beszél velem. 
 	– Igen, gondolom, így van. Igen, én is beszé-
 	lek önnel, igaz? - ismerte el a házvezetőnő, majd visszaült. – Ez azért van, mert egyikünk sem mer őszintén beszélni egymással. – Esdeklő tekintettel nézett a férfira. – Bárcsak sosem menne el! – mondta. 
 	Starkwedder megrázta a fejét. 
 	161 
 	
 	– Tulajdonképpen nem segítettem semmiben 
 	– állapította meg. – Mindössze annyit tettem, hogy berontottam, és találtam önöknek egy holttestet. 
 	– De Laura és én fedeztük fel Richard holttestét – ellenkezett Miss Bennett. Elhallgatott, majd hirtelen hozzátette: – Vagy Laura... vagy ön...? – a hangja elnémult. 
 	162 
 	
 	Tizennyolcadik fejezet 

 	

 	Starkwedder Miss Bennettre nézett, és elmosolyodott. 
 	– Önnek rendkívül gyorsan vág az esze, igaz? 
 	– jegyezte meg. 
 	Miss Bennett fürkészve figyelte. 
 	– Segített Laurának, ugye? – kérdezte szinte vádlón. 
 	Starkwedder távolodott néhány lépést. 
 	– Most meg kitalál mindenfélét – állapította meg. 
 	Ó, nem, egyáltalán nem – vágott vissza Miss Bennett. – Én azt akarom, hogy Laura boldog legyen. Annyira szeretném, hogy végre boldog legyen! 
 	Starkwedder felé fordult, és szenvedélyesen felkiáltott: 
 	– A pokolba, hát én is! 
 	Miss Bennett meglepetten tekintett rá. Azután beszélni kezdett. 
 	– Ebben az esetben, én... nekem muszáj... 
 	– kezdte, de nem folytathatta. 
 	Starkwedder intett, hogy hallgasson, majd azt suttogta: 
 	– Várjon egy percet! – Odasietett a teraszajtó-
 	hoz, kinyitotta, és elkiáltotta magát: – Mit csinálsz? 
 	Ekkor már Miss Bennett is meglátta Jant, aki 163 
 	
 	a füvön sétált, fegyvert lóbálva a kezében. Felugrott, ő is a teraszajtóhoz sietett, és kikiabált: 
 	– Jan! Jan! Add ide azt a pisztolyt! 
 	Jan azonban sokkal gyorsabb volt nála. Ne-vetve szaladni kezdett, és visszaszólt: 
 	– Gyere, és vedd el! – s közben futott tovább. 
 	Miss Bennett utánaeredt, és egyre ismételgette: 
 	– Jan! Jan! 
 	Starkwedder a kert felé nézett, próbálta figyelemmel követni, mi történik. Azután visszafordult, és már épp az ajtó felé indult, amikor vá-
 	ratlanul Laura lépett be a szobába. 
 	– Hol van a felügyelő? – kérdezte. 
 	Starkwedder egy kézmozdulattal jelezte, hogy nem tudja a választ. Laura becsukta maga mö-
 	gött az ajtót, és közelebb ment a férfihoz. 
 	– Michael, figyeljen rám – könyörgött. – Nem Julian ölte meg Richardot. 
 	– Valóban? – kérdezte Starkwedder kimérten. 
 	Ezt ő mondta, igaz? 
 	– Ön nem hisz nekem, pedig ez az igazság. – 
 	Laura hangjából kétségbeesés áradt. 
 	– Pontosabban, ön elhiszi, hogy ez az igazság – ellenkezett Starkwedder. 
 	– Nem. Tudom,  hogy igaz – felelte Laura. – 
 	Julian azt hitte, hogy én öltem meg Richardot. 
 	Starkwedder beljebb lépett a szobába, el a teraszajtótól. 
 	– Ez nem is olyan meglepő – mondta gúnyos mosollyal. – Én is azt hittem, nem? 
 	Laura hangja még kétségbeesettebben csengett, ahogy tovább erősködött: 
 	164 
 	
 	– Azt hitte, hogy én lőttem le Richardot. De nem tudja feldolgozni a dolgot. Emiatt már... – 
 	Zavartan elhallgatott, de azután folytatta: – Emiatt már másképp érez irántam. 
 	Starkwedder fagyos tekintettel nézett a nőre. 
 	– Ellenben – állapította meg – amikor ön azt hitte, hogy ő ölte meg Richardot, habozás nél-kül magára vállalta a bűntettet! – Hirtelen megenyhült kissé, és elmosolyodott. – Milyen csodálatosak a nők! – Letelepedett a kanapé karfá-
 	jára. – Minek köszönhető, hogy Farrar bevallotta azt a kellemetlen tényt, hogy itt járt tegnap éjjel? Ne mondja, hogy az igazság iránti tiszta és hamisítatlan vágy vezérelte! 
 	– Angell miatt – felelte Laura. – Angell látta... 
 	vagy azt állítja, hogy látta... itt Juliant. 
 	– Igen – jegyezte meg Starkwedder keserű 
 	nevetéssel. – Azt hiszem, ez nem lehet más, mint zsarolás. Nem túl rendes fickó ez az Angell! 
 	– Azt mondja, hogy látta Juliant közvetlenül azután... azután, hogy eldördült a lövés – mondta Laura. – Annyira félek. Egyre szorosabbra zá-
 	rul a kör. Úgy félek! 
 	Starkwedder odament hozzá, és átkarolta a vállát. 
 	– Szükségtelen – mondta vigasztalóan. – Minden rendben lesz. 
 	Laura megrázta a fejét. 
 	– Az lehetetlen – panaszolta. 
 	– Minden rendben lesz, mondom – ismételte Starkwedder, és gyengéden megrázta a nőt. 
 	Laura kérdőn tekintett a férfira. 
 	165 
 	
 	– Megtudjuk-e valaha, hogy ki lőtte le Richardot? – kérdezte. 
 	Starkwedder egy pillanatig szótlanul nézett rá, azután a teraszajtóhoz ment, és kinézett a kertbe. 
 	– A maguk Miss Bennettje – közölte –, úgy látszik, nagyon biztos benne, hogy mindenre tudja a választ. 
 	– Ő mindig nagyon biztos mindenben – jegyezte meg Laura. – De előfordul, hogy téved. 
 	Nyilvánvalóan valami felkelthette a figyelmét a kertben, mert Starkwedder váratlanul intett Laurának, hogy lépjen oda mellé. Laura oda-szaladt hozzá, és megfogta a férfi kinyújtott ke-zét. 
 	– Igen, Laura kiáltotta a férfi izgatottan, még mindig a kertet figyelve. – Sejtettem! 
 	– Mi az? - kérdezte a nő. 
 	– Ssss! – figyelmeztette Starkwedder. Szinte ugyanebben a pillanatban Miss Bennett lépett be a folyosóról a szobába. 
 	– Mr. Starkwedder – mondta sietve –, menje-nek át a szomszédos helyiségbe.. a felügyelő 
 	már ott van. Siessenek! 
 	Starkwedder és Laura átvágtak a dolgozószobán, kisiettek a folyosóra, és becsukták maguk mögött az ajtót. Ahogy eltűntek, Miss Bennett kinézett a kertbe, ahol a nappali világosság már halványodni kezdett. 
 	– Most már gyere be, Jan – szólította a fiút. – 
 	Ne játssz velem tovább! Gyere, gyere be végre! 
 	166 
 	
 	Tizenkilencedik fejezet 

 	

 	Miss Bennett kikiáltott Jannek, majd visszasé-
 	tált a szobába, és megállt a teraszajtó egyik oldalán. Jan hirtelen megjelent a teraszon, fékez-hetetlenség sugárzott róla, és a győzelem má-
 	mora. Fegyvert tartott a kezében. 
 	– Ó, Jan, azt meg honnan a pokolból szerez-ted? – kérdezte Miss Bennett. 
 	Jan belépett a szobába. 
 	– Azt hitted, hogy olyan okos vagy, igaz, Benny? – kérdezte kissé ellenségesen. – Nagyon okos, mert Richard minden fegyverét bezártad oda. - A folyosó felé intett. – De én találtam egy kulcsot, ami nyitja a fegyverszekrényt. Most már nekem is van fegyverem, ahogy Richardnak. 
 	Rengeteg pisztolyom és puskám lesz. Lövöldözni fogok mindenfélére. – Hirtelen felemelte a fegyvert, és Miss Bennettre célzott vele, aki hátrált egy lépést. – Vigyázz, Benny – folytatta a fiú ne-vetve. – Lelőhetlek. 
 	Miss Bennett igyekezett nem túl riadtnak látszani, és megpróbált olyan megnyugtató hangon beszélni, ahogy csak telt tőle: 
 	– Ó, nem, te nem tennél olyat, Jan, tudom, hogy nem tennéd meg. 
 	Jan még néhány másodpercig Miss Bennettre irányítva tartotta a pisztolyt, azután leengedte. 
 	167 
 	
 	Miss Bennett kicsit megkönnyebbült, és rö-
 	vid szünet után Jan kedves hangon, mégis hevesen azt kiáltotta: 
 	– Nem, nem tennék olyat. Hát persze hogy nem. 
 	– Végül is, te már nem csupán egy oktalan fiú vagy – igyekezett Miss Bennett tovább csití-
 	tani. – Most már férfi vagy, nem igaz? 
 	Jan ragyogott. Odasétált az íróasztalhoz, és leült a székre. 
 	– Igen, férfi vagyok – helyeselt. – Most, hogy Richard halott, én vagyok az egyetlen férfi a házban. 
 	– Ezért tudom olyan biztosan, hogy nem lő-
 	nél le engem – jelentette ki Miss Bennett. – Mert csak az ellenségre lőnél. 
 	– Ez igaz – kiáltotta Jan boldogan. 
 	Úgy tűnt, Miss Bennett nagyon óvatosan vá-
 	logatja meg a szavait, amikor ismét megszólalt: 
 	– A háborúban, az ellenállók, ha megöltek valakit az ellenség sorai közül, egy rovátkát véstek a fegyverükre. 
 	– Igazán? – kérdezte Jan a pisztolyt vizsgál-gatva. – Valóban rovátkát véstek bele? – Nagy lelkesedéssel nézett Miss Bennettre. – És voltak olyan emberek, akiknek nagyon sok rovátkájuk volt? 
 	– Igen – felelte a házvezetőnő –, voltak olyanok, akiknek nagyon sok rovátkájuk volt. 
 	Jan ujjongott. – Milyen remek mulatság! – 
 	kiáltotta. 
 	– Természetesen – folytatta Miss Bennett - 
 	168 
 	
 	vannak olyan emberek is, akik senkit sem ölné-
 	nek meg... mások azonban örömmel megteszik. 
 	– Például Richard - jegyezte meg Jan. 
 	– Igen, Richardnak örömet szerzett a gyilkolás - ismerte el Miss Bennett. Közönyt színlelve elfordította a fejét, miközben azt kérdezte: – 
 	Neked is örömet szerez a gyilkolás, igaz, Jan? 
 	Jan észrevétlenül kihúzott egy bicskát a zsebéből, és nekilátott, hogy rovátkát faragjon a pisztolyára. 
 	– A gyilkolás izgalmas dolog – vetette oda kissé türelmetlenül. 
 	Miss Bennett visszafordult, hogy szembenézzen a fiúval. 
 	– Nem akartad, hogy Richard elküldjön innen, ugye, Jan? - kérdezte csendesen. 
 	– Azt mondta, meg fogja tenni – csattant fel hevesen Jan. – Egy szörnyeteg volt! 
 	Miss Bennett az íróasztalszék mögé sétált, melyben Jan ült. 
 	– Egyszer azt mondtad Richardnak – emlé-
 	keztette a fiút –, hogy megölöd, ha el akar küldeni innen. 
 	– Ezt mondtam? – kérdezett vissza Jan hanyag magabiztossággal. 
 	– De nem ölted meg? 
 	– Á, nem, nem öltem meg. – Jan hangja is-mét közönyösen csengett. 
 	– Ez gyávaság volt tőled – jegyezte meg Miss Bennett. 
 	Különös fény villant Jan szemében, ahogy felelt: – Valóban? 
 	169 
 	
 	– Szerintem, igen. Azt mondod, hogy meg-
 	ölöd, aztán mégsem teszed meg. – Miss Bennett megkerülte az íróasztalt, de az ajtó felé nézett. – 
 	Ha valaki engem fenyegetne azzal, hogy bezár, én is meg akarnám ölni, de én meg is tenném. 
 	– Ki mondta, hogy valaki más tette? – vágott vissza gyorsan Jan. – Lehet, hogy én voltam. 
 	– Ó, nem, te nem lehettél – ellenkezett Miss Bennett. – Te csak egy kisfiú vagy. Te nem merted volna megtenni. 
 	Jan felugrott, és hátat fordított a nőnek. 
 	– Azt hiszed, hogy nem mertem volna? – már szinte sikított. – Tényleg ezt gondolod? 
 	– Hát persze hogy ezt gondolom. – Úgy tűnt, szándékosan gúnyolódik a fiúval. – Hát persze hogy nem merted volna megölni Richardot. 
 	Ahhoz nagyon bátornak és felnőttnek kellene lenned. 
 	Jan hátat fordított, és eltávolodott néhány lé-
 	pést a nőtől. 
 	– Te nem tudsz mindenről, Benny – közölte sértett hangon. – Ó, nem, öreg Benny. Te nem tudsz mindent. 
 	– Van valami, amiről nem tudok? – kérdezte Miss Bennett. – Te kinevetsz engem, Jan? – Kihasználva a lehetőséget, résnyire nyitotta a folyosóra vezető ajtót. Jan a teraszajtó közelében állt, ahonnan a lenyugvó nap egy sugara bevilágított a szobába. 
 	– Igen, igen, nevetek – kiáltotta hirtelen Jan. 
 	– Nevetek, mert én sokkal okosabb vagyok ná-
 	lad. 
 	170 
 	
 	Visszafordult a szoba belseje Felé. Miss Bennett megrezzent, és önkéntelenül megkapaszkodott az ajtókeretben. Jan tett egy lépést felé. 
 	– Én tudok olyan dolgokat is, amiket te nem 
 	– tette hozzá ezúttal már sokkal higgadtabban. 
 	– Mit tudsz, amit én nem? – kérdezte Miss Bennett. Igyekezett leplezni a nyugtalanságát. 
 	Jan nem felelt, csupán rejtélyesen mosolygott. Miss Bennett közelebb lépett hozzá. 
 	– Nem akarod elmondani? – kérdezte ismét hízelegve. – Nem akarod rám bízni a titkodat? 
 	Jan elhúzódott tőle. 
 	– Én nem bízom senkiben – mondta keserű-
 	en. 
 	Miss Bennett hangot váltott, és elgondolkodva megjegyezte: 
 	– Azon töprengek – mormolta –, azon töprengek, hogy talán valóban nagyon okos voltál. 
 	Jan kuncogott. 
 	– Kezdesz rájönni, hogy milyen okos vagyok 
 	– büszkélkedett. 
 	A házvezetőnő elgondolkodva nézte. 
 	– Talán nagyon sok mindent nem tudok ró-
 	lad – bólintott. 
 	– Ó, sokat, nagyon sokat – helyeselt Jan. – 
 	És én tudok egy csomó dolgot másokról is, de nem mindig árulom el. Néha felkelek éjszakán-ként, és járkálok fel-alá a házban. Sok mindent látok, és sok mindenre rájövök, csak nem mondom el. 
 	Miss Bennett cinkos hangon kérdezte: – Van valami nagy titkod? 
 	171 
 	
 	Jan egyik lábát átvetette a zsámoly felett, majd széles terpesszel rátelepedett a kis bútor-darabra. 
 	– Nagy titok! Nagy titok! – sikoltozta boldogan. – Megrémülnél, ha tudnád – tette hozzá szinte hisztérikus nevetéssel. 
 	Miss Bennett közelebb lépett hozzá. 
 	– Valóban? Igazán megrémülnék? – kérdezte. – Tőled rémülnék meg, Jan? – Közvetlenül a fiú elé állt, és egyenesen a szemébe nézett. 
 	Jan feltekintett rá. A boldog ragyogás eltűnt az arcáról, és a hangja rendkívül komolyan csengett, ahogy felelt: 
 	– Igen, nagyon félnél tőlem. 
 	A házvezetőnő még mindig figyelmesen néz-te. 
 	– Eddig nem is ismertelek igazán – vallotta be. – Csak most kezdem megérteni, ki vagy te valójában, Jan. 
 	Jan hangulatváltozásai egyre hangsúlyosab-bakká váltak. A hangjából már egyértelmű vad-ság áradt, ahogy kijelentette: 
 	– Azt senki sem tudja, hogy valójában milyen vagyok, és mire vagyok képes. – Megpördült a zsámolyon, és hátat fordított a nőnek. – Szegény, buta Richard csak ücsörgött ott, és lövöl-dözött a szegény, buta madarakra. – Miss Bennett felé fordult, és nagy hévvel hozzátette: 
 	– Nem gondolta, hogy valaki egyszer majd lelö-
 	vi őt, ugye? 
 	– Nem – felelte a nő. – Nem, ez volt az ő nagy tévedése. 
 	172 
 	
 	Jan felállt. 
 	– Igen, ez volt az ő nagy tévedése – helyeselt. 
 	– Azt hitte, hogy elküldhet engem, mi? Hát én megmutattam neki. 
 	– Igazán? – kérdezte gyorsan Miss Bennett. – 
 	És hogyan mutattad meg neki? 
 	Jan ravasz pillantással nézett a nőre. Néhány másodpercig hallgatott, végül azt mondta: – 
 	Nem fogom elárulni neked. 
 	– Ó, kérlek, mondd el, Jan – kérlelte a házvezetőnő. 
 	– Nem – ellenkezett a fiú, és arrébb lépett. A fotelhoz sétált, és felmászott rá, majd a fegyvert az arcához simította. – Nem, nem fogom elmondani senkinek. 
 	Miss Bennett odament hozzá. 
 	– Talán igazad van – mondta. – Talán ki tudnám találni, hogy mit tettél, de nem fogok talál-gatni. Egyedül a te titkod marad, igaz? 
 	– Igen, az én titkom – felelte Jan. Elkezdett körbe-körbe járkálni a szobában. – Senki sem tudja, milyen vagyok – kiáltotta izgatottan. – 
 	Veszélyes vagyok. Jobb, ha óvakodnak tőlem. 
 	Mindenki óvakodjon tőlem! Veszélyes vagyok. 
 	Miss Bennett szomorúan figyelte. 
 	– Richard nem tudta, milyen veszélyes vagy – 
 	jegyezte meg. – Biztosan nagyon meglepődött. 
 	Jan visszament a fotelhoz, és belenézett. 
 	– Nagyon is. Nagyon meglepődött – helyeselt. – Szörnyű buta arcot vágott. És aztán... az-tán a feje lebukott, amikor megtörtént, és ott volt a vér, és ő nem mozdult többé. Megmutat-173 
 	
 	tam neki. Én megmutattam neki! Richard most már nem fog elküldeni innen. 
 	Letelepedett a kanapé egyik végére, és Miss Bennett felé lengette a fegyvert, aki erősen küz-dött, hogy visszafojtsa a könnyeit. 
 	– Nézd csak! – szólt Jan. – Nézd! Látod? Vés-tem egy rovátkát a fegyveremre! – Megkocog-tatta a pisztolyt a bicskájával. 
 	– Igen, egy rovátkát! – mondta Miss Bennett, és megindult a fiú felé. – Hát nem izgalmas? – 
 	megpróbálta elvenni tőle a fegyvert, de a fiú gyorsabb volt nála. 
 	– Ohó, nem, azt már nem – kiáltotta Jan, és eltáncolt a nőtől. – Senki sem veheti el tőlem a pisztolyomat. Ha jönnek a rendőrök, és le akarnak tartóztatni, majd lelövöm őket. 
 	– Erre nem lesz szükség – igyekezett Miss Bennett megnyugtatni a fiút. – Semmi szükség nem lesz rá. Te okos vagy. Olyan okos vagy, hogy sosem gyanúsítanának téged. 
 	– Sok buta rendőr! Sok buta rendőr! – kiabálta Jan győzedelmesen. – És buta Richard! – 
 	Meglendítette a fegyvert egy képzeletbeli Richard felé, majd észrevette, hogy nyílik az ajtó. Rémült kiáltással kiszaladt a kertbe. Miss Bennett könnyezve roskadt le a kanapéra, miközben Thomas felügyelő és a nyomában Cadwallader őrmester besietett a szobába. 
 	174 
 	
 	Huszadik fejezet 

 	

 	– Utána! Gyorsan! kiáltotta a felügyelő Cad-walladernek, ahogy becsörtettek a szobába. Az őrmester a teraszajtón át kirohant a kertbe, miközben Starkwedder is besietett a folyosó-
 	ról. Mögötte érkezett Laura, aki a teraszajtó-
 	hoz szaladt, és kinézett a kertbe. Angell jelent meg következőként. Ő is a teraszajtóhoz ment. 
 	Mrs. Warwick egyenes tartással megállt az aj-tóban. 
 	Thomas felügyelő Miss Bennetthez fordult. 
 	– Jól van, minden rendben, drága hölgyem – 
 	vigasztalta a nőt. – Ne vegye a szívére. Nagyon jól csinálta. 
 	Miss Bennett elhaló hangon felelt: 
 	– Én mindvégig tudtam – mondta a felügyelőnek. – Látja, én mindenki másnál jobban ismerem Jant. Tudtam, hogy Richard túl messzi-re ment az ugratásával, és azt is... már tudtam egy ideje... hogy Jan kezd veszélyessé válni. 
 	– Jan! – kiáltotta Laura. Mély fájdalommal felsóhajtott, és azt suttogta: – Ó, nem, ó, nem, nem Jan. – Lerogyott az íróasztalhoz. – Nem tudom elhinni – nyögte. 
 	Mrs. Warwick Miss Bennettet nézte. 
 	– Hogy tehette ezt, Benny? – kérdezte vád-175 
 	
 	lón. – Hogy tehette? Azt hittem, legalább a maga hűségében nem csalódom. 
 	Miss Bennett válasza határozottan csengett. 
 	– Vannak helyzetek – mondta az idős hölgynek amikor az igazság fontosabb, mint a hű-
 	ség. Ön nem látta... ahogy egyikőjük sem... 
 	hogy Jan kezd veszélyessé válni. Igazán drága fiú... nagyon kedves fiú... de... – Elöntötte a fájdalom, és képtelen volt folytatni a mondatot. 
 	Mrs. Warwick lassan, szomorúan a fotelhoz ment, majd távolba meredő tekintettel leült. 
 	A felügyelő csendes hangon egészítette ki Miss Bennett szavait. 
 	– De ha elérnek egy bizonyos kort, akkor ve-szélyessé válnak, mert már nem értik, mit tesz-nek -jegyezte meg. – Nincs meg bennük a felnőttek ítélőképessége és önfegyelme. – Mrs. 
 	Warwickhoz lépett. – Ne keseredjen el, asszonyom. Úgy érzem, felelősséggel kijelenthetem, hogy emberségesen és odafigyeléssel bánnak majd vele. Egyértelmű ügyről van szó, úgy vé-
 	lem, hiszen a fiú nem felelős a tetteiért. Ami kellemes körülmények közötti elzárást jelent. És ennek, ön is tudja, hogy előbb-utóbb mindenképpen be kellett volna következnie. – Elfordult, keresztülsétált a szobán, majd kiment a folyosóra, és becsukta maga mögött az ajtót. 
 	– Igen, igen, tudom, hogy igaza van – ismerte el Mrs. Warwick Miss Bennetthez fordulva. – 
 	Sajnálom, Benny. Azt mondta, hogy senki más nem látta, hogy Jan veszélyes. Ez nem igaz. Én 176 
 	
 	tudtam... de képtelen voltam rávenni magam, hogy tegyek ellene valamit. 
 	– Valakinek viszont tennie kellett valamit! – 
 	felelte Benny határozottan. A szoba hallgatásba borult, de a feszültség egyre fokozódott, ahogy mindannyian türelmetlenül várták, hogy Cadwallader őrmester visszatérjen a letartóztatott Jannel. 
 	Az út mentén, néhány száz méterre a háztól, már leszállóban volt a köd, amikor az Őrmesternek sikerült sarokba szorítania Jant egy magas fal előtt. A fiú hevesen lóbálta a pisztolyát, és azt kiabálta; 
 	– Ne jöjjön közelebb! Senki nem fog engem bezárni sehová. Le fogom lőni magát. Én nem félek senkitől. 
 	Az őrmester megállt, bő öt méter távolságot hagyva kettejük között. 
 	– Ugyan már, kölyök – szólította a fiút kedvesen. – Senki sem fog bántani. De a fegyver nagyon veszélyes dolog. Add ide szépen, és gyere vissza velem a házba. Ott beszélhetsz a csalá-
 	doddal, akik majd segítenek neked. 
 	Tett néhány lépést Jan felé, de megállt, amikor a fiú hisztérikusan azt kiáltotta: 
 	– Komolyan mondom. Le fogom lőni. Nem érdekel, hogy rendőr. Nem félek magától. 
 	– Hát persze hogy nem – felelte az őrmester. 
 	– Nincs is rá okod, hogy félj tőlem. Nem akar-lak bántani. Csak szépen gyere vissza velem a házba. Gyere, menjünk! – Megint előrelépett egyet, de Jan hirtelen meghúzta a ravaszt, és 177 
 	
 	két lövést adott le gyors egymásutánban. Az első 
 	félrement, de a második eltalálta Cadwallader bal kezét. A férfi felkiáltott fájdalmában, de oda-rohant Janhez, a földre lökte, és megpróbálta elvenni tőle a fegyvert. Ahogy birkóztak, a fegyver váratlanul ismét elsült. Jan felnyögött, az-után elnémult. 
 	Az őrmester elszörnyedve feltérdelt, és hitetlenkedve meredt a fiúra. 
 	– Nem, ó, nem – suttogta. – Szegény, buta fiú. Nem! Nem halhatsz meg! Ó, kérlek, Istenem... – Ellenőrizte a fiú pulzusát, majd megcsóválta a fejét. 
 	Talpra állt, lassan hátrált néhány lépést, és csak ekkor vette észre, hogy a keze erősen vér-zik. Betekerte egy zsebkendőbe, azután vissza-futott a házba, bal kezét a levegőben tartva, és hevesen nyögve a fájdalomtól. 
 	Mire visszaért a teraszajtóhoz, már erősen szé-
 	dült. 
 	– Uram – kiáltotta, mire a felügyelő és a többiek kisiettek a teraszra. 
 	– Mi a csuda történt? – kérdezte a felügyelő. 
 	Az őrmester elfúló lélegzettel felelt: 
 	– Rettenetes, amit el kell mondanom önöknek. 
 	Starkwedder betámogatta a szobába, ahol az őrmester a zsámolyhoz botorkált, és leroskadt rá. 
 	A felügyelő sietve mellé lépett. 
 	– A keze! – kiáltotta. 
 	– Majd én gondoskodom róla – ajánlkozott Starkwedder. 
 	178 
 	
 	Megfogta Cadwallader őrmester kezét, letekerte róla az ekkor már erősen vérfoltos zsebkendőt, majd elővette a saját zsebkendőjét, és nekilátott, hogy újrakötözze vele a sebet. 
 	– Már leszállóban van a köd, mint látják – fo-gott a magyarázatba Cadwallader. – Nem lehetett tisztán látni. Rám lőtt. Ott fent, az út mellett, a bozót szélénél. 
 	Laura rémült arccal felállt, és a teraszajtóhoz ment. 
 	– Kétszer lőtt rám – mondta az őrmester –, és másodszor eltalálta a kezemet. 
 	Miss Bennett felpattant, és a szájára szorította a kezét. 
 	– Megpróbáltam elvenni tőle a fegyvert folytatta az őrmester –, de az egyik kezemet nem tudtam használni... 
 	– Igen. Mi történt? – sürgette a felügyelő. 
 	– Az ujja rajta volt a ravaszon – nyögte az őrmester –, és a pisztoly elsült. A szívébe szaladt a golyó. Meghalt. 
 	179 
 	
 	180 
 	
 	Huszonegyedik fejezet 

 	

 	Cadwallader bejelentését döbbent csend követte. Laura a szájára szorította a kezét, hogy el-fojtsa sikolyát, majd lassan visszabotorkált az íróasztalhoz, leült, tekintetét a padlóra szegez-te. Mrs. Warwick lehajtotta a fejét, és a botjára nehezedett. Starkwedder fel-alá járkált a szobá-
 	ban, zaklatottnak tűnt. 
 	– Biztos benne, hogy meghalt? – kérdezte a felügyelő. 
 	– Igen – felelte az őrmester. – Szegény kis kölyök, szembeszállt velem, elsütötte a fegyvert... látszott, hogy imád lődözni vele. 
 	A felügyelő a teraszajtóhoz lépett. 
 	– Hol van? 
 	– Elkísérem, és megmutatom – felelte az őrmester, majd nehézkesen talpra kecmergett. 
 	– Nem, jobb, ha itt marad. 
 	– Már jól vagyok – erősködött az őrmester. – 
 	Kibírom, amíg visszaérünk az őrszobára. – Enyhén dülöngélve kisétált a teraszra. Visszanézett a többiekre, arcát elöntötte a bánat, ahogy zak-latottan azt suttogta: – „Nem, nem szabad fél-ni, ha valaki meghal." Ez Pope. Alexander Pope. 
 	– Megrázta a fejét, majd lassan elbotorkált. 
 	A felügyelő visszafordult, hogy szembenézzen Mrs. Warwickkal és a többiekkel. 
 	181 
 	
 	– El sem tudom mondani, mennyire sajná-
 	lom, de talán ez a legjobb megoldás – mondta, majd követte az őrmestert a kertbe. 
 	Mrs. Warwick végignézte, ahogy távozik. 
 	– Ez a legjobb megoldás! – kiáltotta félig dü-
 	hösen, félig kétségbeesetten. 
 	– Igen, igen – sóhajtotta Miss Bennett. – Így lesz a legjobb. Most már túl van rajta, szegény fiú. – Odasietett, hogy felsegítse Mrs. Warwickot. 
 	– Jöjjön, drágám, jöjjön, ez túl sok volt önnek. 
 	Az idős hölgy bizonytalanul nézett rá. 
 	– Én... megyek, és lefekszem – suttogta, mi-közben Miss Bennett támogatta. Starkwedder kinyitotta előttük az ajtót, majd előhúzott egy borítékot a zsebéből, és Mrs. Warwick felé nyújtotta. – Azt hiszem, jobb, ha ezt visszaveszi – 
 	jegyezte meg. 
 	Mrs. Warwick megfordult, és elvette a boríté-
 	kot. – Igen – felelte. – Erre már nincs semmi szükség. 
 	Mrs. Warwick és Miss Bennett elhagyta a helyiséget. Starkwedder már épp becsukta volna az ajtót mögöttük, amikor észrevette, hogy Angell odalép Laurához, aki még mindig az író-
 	asztalnál ült. Laura fel sem nézett a férfi köze-ledtére. 
 	– Hadd mondjam el, asszonyom – mondta Angell –, mennyire sajnálom. Ha bármiben a segítségükre lehetek, csak... 
 	Laura félbeszakította, anélkül hogy felpillantott volna. 
 	– Mincs szükségünk többé a segítségére, 182 
 	
 	Angell – jelentette ki fagyosan. – Kap majd egy csekket a bérével, és szeretném, ha még ma elhagyná a házat. 
 	– Igen, asszonyom. Köszönöm, asszonyom 
 	– felelte az inas szemmel láthatóan minden érzelem nélkül, azután megfordult, és elhagyta a helyiséget. Starkwedder becsukta mögötte az ajtót. A szoba már kezdett sötétbe borulni, a nap utolsó sugarai árnyékot vetettek a falra. 
 	Starkwedder Laurára nézett. 
 	– Nem akarja feljelenteni zsarolásért? – kérdezte. 
 	– Nem – felelte Laura fásultan. 
 	– Milyen kár! – Starkwedder odasétált a nő-
 	höz. – Nos, azt hiszem, jobb, ha megyek. Bú-
 	csúzom. – Elhallgatott. Laura még mindig nem nézett rá. – Ne legyen annyira elkeseredett – tette hozzá. 
 	– De elkeseredett vagyok – felelte Laura indulatosan. 
 	– Azért, mert szerette a fiút? – kérdezte Starkwedder. 
 	Laura szembefordult a férfival. 
 	– Igen. És azért, mert az én hibám. Tudja, Richardnak igaza volt. Szegény Jant el kellett volna küldeni valahová. Be kellett volna zárni egy olyan helyre, ahol nem csinálhat bajt. Én voltam az, aki ezt nem engedte. Tehát tulajdonképpen az én hibám, hogy Richard meghalt. 
 	– Ugyan már, Laura, ne legyen szentimentá-
 	lis ellenkezett Starkwedder nyersen. Közelebb lépett a nőhöz. – Richard maga provokálta ki a 183 
 	
 	saját halálát. Mutathatott volna legalább icurka-picurka kedvességet a fiú iránt, nem igaz? Ne hibáztassa magát! Most már nincs más dolga, mint hogy boldog legyen. Hogy boldogan éljen, amíg meg nem hal, ahogy a mesében mondják. 
 	– Boldog? Juliannel? – felelte Laura keserű 
 	hangon. – No hiszen! – Elgondolkodott. – Tudja, az már nem ugyanaz. 
 	– Mármint Farrar és maga? – kérdezte a férfi. 
 	– Igen. Amikor azt hittem, hogy Julian ölte meg Richardot, bennem nem változott semmi. 
 	Azután is ugyanúgy szerettem őt. – Elmélázott, majd folytatta: – Még arra is hajlandó voltam, hogy azt mondjam, én tettem. 
 	– Tudom, hogy hajlandó volt rá – mondta Starkwedder. – Igazán őrültség volt magától. 
 	Hogy szeretnek a nők mártírt játszani! 
 	– De amikor Julian azt hitte, hogy én  tettem 
 	– folytatta Laura szenvedélyesen –, ő megváltozott. Egészen megváltozott irántam. Ó, igen, hajlandó volt rá, hogy megpróbáljon kiállni mel-lettem, és nem vallott ellenem. De ez minden. – 
 	Csüggedten a tenyerébe temette az állát. – Már nem érez ugyanúgy irántam. 
 	Starkwedder megrázta a fejét. 
 	– Figyeljen ide, Laura – mondta –, a férfiak és a nők másképp viselkednek ugyanazokban a helyzetekben. Ebből is nagyszerűen látszik. Va-lójában a férfiak tartoznak az érzékenyebb nemhez. A nők kemények. A férfiak nem tudják elfogadni a gyilkosságot. A nők, láthatóan, igen. 
 	184 
 	
 	Ha egy férfi gyilkosságot követ el egy nőért, azzal valószínűleg még értékesebbé válik a nő szemében. A férfiak másként éreznek. 
 	Laura a férfira nézett. 
 	– Maga nem érzett másként – jegyezte meg. 
 	– Amikor azt hitte, hogy lelőttem Richardot, se-gített nekem. 
 	– Az más – felelte Starkwedder gyorsan. Mintha kissé zavarba jött volna. – Nekem segítenem kellett. 
 	– Miért kellett segítenie? – kérdezte Laura. 
 	Starkwedder nem felelt azonnal. Azután kis szünet után csendesen azt mondta: 
 	– Még mindig szeretnék segíteni. 
 	– Hát nem látja – sóhajtotta Laura, elfordulva a férfitól –, hogy megint ugyanott vagyunk, ahonnan elindultunk? Bizonyos értelemben én vagyok az, aki megölte Richardot, mert... mert én ragaszkodtam annyira Janhez. 
 	Starkwedder felállt a zsámolyról, és átült a nő 
 	mellé. 
 	– Ez bántja a legjobban, igaz? – kérdezte. – A felismerés, hogy Jan lőtte le Richardot. Pedig, tudja, ez nem feltétlenül igaz. Nem kell elhinnie, ha nem akarja. 
 	Laura szúrós tekintettel nézett rá. 
 	– Hogy mondhat ilyet? – kérdezte. – Hallottam... mindannyian hallottuk... hogy bevallotta... eldicsekedett vele. 
 	– Valóban – ismerte el Starkwedder. – Igen, ezt tudom. De tisztában van azzal, hogy milyen hatalmas ereje van a sugalmazásnak? A maguk 185 
 	
 	Miss Bennettje nagyon ügyesen játszott Jannel, alaposan feltüzelte. És a fiú nyilvánvalóan rendkívül befolyásolható volt. Tetszett neki a gondolat, ahogy a legtöbb fiatalnak, hogy elég hatalma van ahhoz, hogy... igen, akár a gyilkoláshoz is. A maguk Bennyje elhúzta a mézesma-dzagot a fiú előtt, aki lecsapott rá. Ő lőtte le Richardot, rovátkát vésett a fegyverére, és hős-sé lett! – Kis szünetet tartott. – De nem tudhatja, Laura... ahogy tulajdonképpen egyikünk sem... hogy vajon igazat mondott-e. 
 	– De az isten szerelmére, rálőtt az őrmesterre! – ellenkezett Laura. 
 	– Az igaz, hisz ott rejtőzött benne a gyilkolás iránti vágy, elismerem! – bólintott Starkwedder. 
 	– És nagyon valószínű, hogy ő lőtte le Richardot. De nem tudhatja biztosan, hogy valóban ő 
 	tette-e. Lehetett volna... – Elbizonytalanodott. 
 	– Lehetett volna valaki más is. 
 	Laura kételkedve nézte. 
 	– Mégis kicsoda? – kérdezte hitetlenkedve. 
 	Starkwedder egy pillanatig gondolkodott. 
 	– Talán Miss Bennett – javasolta. – Végül is ő 
 	mindannyiukat nagyon szerette, és úgy érezhet-te, hogy ez lesz a legjobb megoldás. Vagy pél-dának okáért Mrs. Warwick. Vagy akár a barát-ja, Julian... és azután eljátszotta, hogy azt hiszi, maga tette. Ügyes húzás, és maga azonnal be-dőlt. 
 	Laura elfordította a fejét. 
 	– Maga sem hiszi el, amit mond – mondta vádló hangon. – Csak vigasztalni próbál. 
 	186 
 	
 	Starkwedder végtelenül kimerültnek látszott. 
 	– Drága leányom – ellenkezett –, bárki lelő-
 	hette Richardot. Még MacGregor is. 
 	– MacGregor? – kérdezte Laura, és a férfira bámult. – De MacGregor halott. 
 	– Hát persze hogy halott – Felelte Starkwedder. – Biztosan az. – Felállt, és a kanapéhoz lé-
 	pett. – Figyeljen – folytatta – fel tudok vázolni egy nagyon ügyes elméletet arra, hogy MacGregor volt a gyilkos. Tegyük fel, úgy döntött, meg-
 	öli Richardot, hogy bosszút álljon a balesetért, amelyben a kisfia meghalt. – Leült a kanapé karfájára. – Hogyan fog hozzá? Először is meg kell szabadulnia a saját személyazonosságától. 
 	Nem jelenthetett túl nagy nehézséget számára, hogy halottnak nyilvánítsák Alaszka valamelyik távoli pontján. Csak egy kis pénzre volt szüksé-
 	ge, hogy hamis halotti bizonyítványt szerezzen, amihez persze könnyedén hozzá lehet jutni. Az-után megváltoztatja a nevét, és kiépít magának egy új személyazonosságot egy másik országban, másik állással. 
 	Laura egy pillanatig mozdulatlanul nézte a férfit, azután otthagyta az íróasztalt, és átült a fotelba. Lehunyta a szemét, vett egy mély lélegzetet, majd újra a férfira nézett. 
 	Starkwedder folytatta a  kitalált történetét. 
 	– Figyelemmel követi, hogyan alakulnak itt a dolgok, és amikor megtudja, hogy elköltöztek Norfolkból a világnak ebbe a részébe, ki-dolgozza a tervét. Leborotválja a szakállát, be-festi a haját és hasonlók, természetesen. Az-187 
 	
 	után egy ködös éjszakán eljön ide. Tegyük fel, hogy így történik. – Odament a teraszajtóhoz. 
 	– Tegyük fel, hogy MacGregor azt mondja Richardnak: „Nekem is van fegyverem, és neked is. Háromig számolok, azután mindketten lövünk. Eljöttem, hogy számon kérjem rajtad a fiam halálát." 
 	Laura döbbenten meredt a férfira. 
 	– Tudja – folytatta Starkwedder –, nem hiszem, hogy a férje olyan sportszerű fickó volt, ahogy maga gondolja. Van egy olyan érzésem, hogy nem várta ki a háromig számolást. Maga szerint átkozottul jól célzott, de ezúttal elvétette, és a golyó ide csapódott be – maga köré mutatott, ahogy kisétált a teraszra –, a kertbe, ahol rengeteg golyó hever mindenfelé. De MacGregor nem véti el a lövést. Lő, és talál. – 
 	Starkwedder visszalépett a szobába. – Leteszi a fegyverét a holttest mellé, fogja Richard pisztolyát, kisétál a teraszajtón, majd azonnal vissza is jön. 
 	– Visszajön? – kérdezte Laura. – Miért jön vissza? 
 	Starkwedder néhány másodpercig szótlanul figyelte a nőt. Azután nagy levegőt vett, és megkérdezte: 
 	– Nem találja ki? 
 	Laura kíváncsian nézte a férfit. Megrázta a fe-jét. 
 	– Nem, ötletem sincs – felelte. 
 	Starkwedder még mindig eltökélten figyelte 188 
 	
 	Laurát. Majd némi hallgatás után lassan, kényszeredetten beszélni kezdett. 
 	– Nos – mondta tegyük fel, hogy MacGregor balesetet szenved az autójával, és nem tud el-menni innen. Mi mást tehet? Egyetlen dolgot... 
 	bejön a házba, és felfedezi a holttestet! 
 	– Úgy beszél... – nyögte Laura – úgy beszél, mintha pontosan tudná, mi történt. 
 	Starkwedder nem bírt tovább uralkodni ma-gán. 
 	Persze hogy tudom – kiáltotta szenvedélyesen. – Hát nem érti? Én  vagyok MacGregor! – 
 	Nekidőlt a függönynek, és kétségbeesetten lehajtotta a fejét. 
 	Laura felállt, az arcán egyértelműen tükröző-
 	dött, hogy képtelen elhinni a hallottakat. Tett egy lépést a férfi felé, és kissé felemelte a karját, ahogy igyekezett felfogni a férfi szavainak jelentését. 
 	– Maga... – suttogta. – Maga... 
 	Starkwedder lassan odasétált Laurához. 
 	– Én sosem akartam, hogy mindez megtör-ténjen – mondta a nőnek érzelmektől felhevült hangon. – Úgy értem... ahogy rátaláltam ma-gára, és rájöttem, hogy milyen sokat jelent nekem, és hogy... Ó, Istenem, nincs remény. 
 	Nincs remény. – Látva, hogy Laura kábultan mered rá, Starkwedder megragadta a nő kezét, és megcsókolta a tenyerét. – Viszontlátásra, Laura – mondta komoran. 
 	Kisietett a teraszajtón, és eltűnt a ködben. 
 	189 
 	
 	Laura kiszaladt a teraszra, és utánakiáltott: – 
 	Várjon... várjon! Jöjjön vissza! 
 	Örvénylett körülötte a köd, és felhangzott a bristoli ködkürt búgó hangja. 
 	– Jöjjön vissza, Michael, jöjjön vissza! – kiáltotta Laura. Nem érkezett felelet. – Kérem, jöj-jön vissza! Maga is sokat jelent nekem. 
 	Feszült figyelemmel várt, de mindössze annyit hallott, hogy felbőg egy motor, majd elhajt egy autó. A ködkürt egyre csak búgott tovább, ahogy Laura a teraszajtónak dőlt, és vigasztalhatatla-nul kitört belőle a zokogás. 
 	190 
 	
 	Utóirat 

 	

 	A következő szöveg Charles Osborn Agatha Christie élete és bűnügyei (The Life and Crimes o f Agatha Christie) című könyvéből származik, mely életrajzi kísérőszövegeket kínál a „krimi ki-rálynőjének" műveihez. A kötet először 1982-ben jelent meg, majd teljesen átdolgozva 1999-ben, és nagy részletességgel, időrendben tár-gyalja Agatha Christie minden egyes regényét és színdarabját, az írónő élete eseményeivel pár-huzamosan. Az alábbi fejezet érdekes betekin-tést enged A váratlan vendég keletkezésének körülményeibe. 
 	191 
 	
 	192 
 	
 	A váratlan vendég 
 	színdarab (1958) 

 	
 	
 	1958. április 12-én az Egérfogó (Mousetrap)  a 2239. előadásához érkezett az Ambassadors Színházban, és ezzel megdöntötte a leghosszabb ideig játszott színdarab rekordját Londonban. 
 	Hogy emlékezetessé tegye a rekorddöntő elő-
 	adást, Agatha Christie ez alkalommal egy kü-
 	lönleges kivitelezésű egérfogót mutatott be az Ambassadors Színház közönségének. Természetesen nagy örömmel töltötte el, hogy az Egérfogó  túlszárnyalt minden rekordot, és bizonyá-
 	ra nagy reményeket táplált a nemrégiben elké-
 	szült új darabja iránt, melyet igen sokra érté-
 	kelt. Ez volt az Ítélet (Verdict),  melyet Peter Saunders mutatott be a Strandben május 22-
 	én. De az Ítélet  nem hozta meg a várt elismerést, és egy hónappal később, június 22-én le is vették a műsorról. A nem csüggedő Mrs. Christie azt mondta magában: „Annak örülök, hogy legalább a The Timesnak  tetszett", majd nekilátott, hogy egy új darabot írjon, mellyel négy hét alatt el is készült. Peter Saunders azonnal színpadra is állította. Az új színmű, A váratlan vendég,  egy hétig szerepelt a Hippodrome Színház műso-rán Bristolban, azután átköltözött a londoni West Endre, a Duchess Színházba, ahol augusztus 12-
 	én kezdték el játszani. Hatszáznégy alkalommal 193 
 	
 	tűzték ott műsorra a következő tizennyolc hó-
 	napban. 
 	 A váratlan vendégre  elmondhatjuk, hogy olyan bűnügyi rejtély, melyből látszólag hiány-zik a rejtély, hiszen úgy kezdődik, hogy egy idegen, a címszereplő „váratlan vendég" árokba szalad az autójával a sűrű ködben, Dél-Walesben, a tengerpart közelében, és besétál egy ház-ba, ahol ott áll egy nő fegyverrel a kezében a férje, Richard Warwick holtteste felett, és azt ál-lítja, hogy ő követte el a bűntényt. A férfi úgy dönt, hogy segít a nőnek, és kitalálnak egy tör-ténetet a rendőrség félrevezetésére. 
 	A meggyilkolt férfiról, aki tolószékbe kényszerült nyomorék, kiderül, hogy kellemetlen és erő-
 	szakos ember volt; saját családtagjain kívül má-
 	sok is lehettek, akik a halálát kívánták, köztük egy apa, akinek a kisfia két évvel korábban halt meg Richard Warwick figyelmetlen és feltehetően ittas vezetése következtében. A színdarab előrehaladtával egyre nő a valószínűsége, hogy nem Laura Warwick ölte meg a férjét, csupán fedezni próbál valakit. Talán Richard Warwick ifjú féltestvérét, aki szellemileg visszamaradott, és könnyen veszélyessé válhat? Vagy a szeretőjét, Julian Farrart, aki képviselőjelölt? Esetleg Warwick édesanyját, az erős akaratú, erélyes asszonyt, akinek már nem sok ideje van hátra? 
 	Vagy, természetesen, a meggyilkolt kisfiú apját? 
 	A nyomozással megbízott rendőrök, akik az első felvonás második jelenetében bukkannak fel: az éles eszű és szarkasztikus felügyelő, vala-194 
 	
 	mint a poétikus hajlamú, fiatal őrmester, aki Keatset idézgeti. A darab második és egyben utolsó felvonásának végéhez közeledve leleplezik és letartóztatják a valódi gyilkost. De vajon valóban megteszik-e? Minthogy ez egy Agatha Christie-rejtély, további meglepetés következik a darab utolsó soraiban. Lehetséges, hogy Mrs. Christie szökni hagyja a gyilkost a büntetés elől? Ha így van, annak vajon az az oka, hogy jogos bosszúnak tartja Richard Warwick meggyilkolását? 
 	Michael Starkwedder, a „váratlan vendég" ka-rakterén keresztül Mrs. Christie a következő érdekes megjegyzést teszi: 
 	„Valójában a férfiak tartoznak az érzékenyebb nemhez. A nők kemények. A férfiak nem tudják elfogadni a gyilkosságot. A nők, láthatóan, igen." 
 	
 	A jellemzés, amit a feleség ad a meggyilkolt férfiról, nagyrészt olyasvalakiről mintázódott, akit Agatha Christie nagyon jól ismert. Következzen Laura Warwick, ahogy bemutatja néhai férje éj-szakai időtöltését: 
 	„Azután Richard kinyitotta a teraszajtót, és itt ült, figyelt, leste, mikor villan egy macska szeme, egy kóbor nyúlé vagy kutyáé. Természetesen az utóbbi időben nyúl nem sok akadt. . 
 	Meglehetősen sok macskát lőtt azonban. Napközben is lövöldözött rájuk. És madarakra is... 
 	egy napon egy asszony jött a házunkhoz, alá-
 	írásokat gyűjtött a városi ünnepséghez. Richard lövéseket adott le a nő jobb és bal oldalára, amikor az a kocsibehajtón távozott. Úgy ugrált, 195 
 	
 	mint a nyúl, állította Richard. Fulladozott a nevetéstől, amikor elmesélte nekünk az esetet. 
 	Emlékszem, azt mondta, az asszony kövér hát-sója úgy remegett, mint a kocsonya. De a nő 
 	elmondta a rendőrségen a dolgot, és hatalmas botrány kerekedett belőle." 
 	
 	Ezt pedig Agatha Christie írja önéletrajzában a bátyjáról, Montyról, akit nyomorékká tett a betegsége az élete vége felé: 
 	Monty egészsége javult, és ennek eredményeképpen egyre nehezebb volt kordában tartani, unatkozott, és kikapcsolódásként pisztollyal lö-
 	völdözött kifelé az ablakon. A kereskedők és anyám látogatói sokat panaszkodtak miatta. 
 	Montyt nem lehetett jobb belátásra bírni. „Valami ostoba vénasszony ment lefelé a kocsibejárón a remegő hátsójával. Nem tudtam megállni. . 
 	utánaküldtem egy-két lövést a jobb és a bal oldalára. Istenem, hogy futott..." Valaki panaszt tett, és látogatókat kaptunk a rendőrségtől. 
 	
 	 A váratlan vendég  eredeti Christie-darab nem csupán abban az értelemben, hogy a szerző 
 	maga írta, és nem valaki más dramatizálta egy Christie-regényből vagy novellából; de azért is, mert a Pókháló hoz  (Spider's Web)  hasonlóan, illetve az Egérfogó tól és a Vád tanújá tól (Witness for the Prosecution)  eltérően teljesen új törté-
 	net, és nem a szerző egy korábbi művének adap-tációja. Sőt egyértelműen az író legjobb színda-rabjainak egyike, feszes és valószerű dialógu-196 
 	
 	sokkal és számtalan meglepetést rejtő cselek-ménnyel, mely ugyanakkor gazdaságosan meg-
 	írt, és nincs túlbonyolítva. Egyúttal látványos bizonyságot ad arról a közhelyes igazságról, hogy a látszat olykor csal. 1958-ban a következő sze-reposztással játszották: Renee Asherson (Laura Warwick), Nigel Stock (Michael Starkwedder), valamint Violet Farebrother (id. Mrs. Warwick), Christopher Sandford (Jan Warwick), Paul Curran (Henry Angell), Roy Purcell (Julian Farrar), Winifred Oughton (Miss Bennett), Michael Golden (Thomas felügyelő), Tenniel Evans (Cadwallader őrmester) és Philip Newman (a holttest). A darabot Hubert Gregg rendezte. 
 	A kritikák egyhangúan lelkesedtek érte, sokan ellentétbe állították az új darab sikerét az Ítélet korábbi bukásával. „Legutóbbi darabja, az Ítélet bukása után – írta a Daily Telegraph  kritikusa –, bizonyos körökben felmerült a gondolat, hogy talán a Scotland Yardot kellene hívni annak felderítésére, ki ölte meg Agatha Christie-t. De A váratlan vendég,  ami tegnap este a Duchessben színpadra került még jóval azelőtt, hogy a legutóbbi kudarcának visszhangja elhalt volna, arra utal, hogy a holttestben még nagyon is sok az élet. Christie krimiírói hírnevének eltemetése meglehetősen elhamarkodottnak bizonyult." A Guardian  a beszámoló és a kritika ötvözetét kí-
 	nálta: „Csupán hét héttel azután, hogy Agatha Christie legutóbbi darabját kifütyülték, a 66 (sic) éves idős hölgy tegnap este dacosan visszatrap-polt a londoni színházi életbe. Egy új bűnügyi 197 
 	
 	történettel készült. A páholy mélyéről figyelt, sá-
 	padtan és izgatottan... De ezúttal egyetlen fütty sem hangzott fel. Semmi goromba közbekiabá-
 	lás. És a végén azt a fajta elismerő tapsot hallotta, ami az Egérfogót  hatodik éve tartja színpa-don." 
 	198 

Document Outline

 	AGATHA CHRISTIE Charles Osborne A V�RATLAN VEND�G �� M�sodik fejezet Harmadik fejezet Negyedik fejezet �t�dik fejezet Hatodik fejezet Hetedik fejezet Nyolcadik fejezet Kilencedik fejezet Tizedik fejezet Tizenegyedik fejezet Tizenkettedik fejezet Tizenharmadik fejezet Tizennegyedik fejezet Tizen�t�dik fejezet Tizenhatodik fejezet Tizenhetedik fejezet Tizennyolcadik fejezet Tizenkilencedik fejezet Huszadik fejezet Ut�irat A v�ratlan vend�g sz�ndarab (1958)